Přeložila:

IVANA DRESIA

Liv Morris: Utajené noci

Vydání první

Copyright © 2019 by Liv Morris

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2491. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Secret Nights vydaného v roce 2019

Český překlad © 2022 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by RBA Design

Photograph by Scott Hoover

Cover Model David Filipiak

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1760-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1761-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

LIV MORRIS

Utajené noci

1.

LUCAS

Jakmile jsem docvičil, popadl jsem ručník a otřel si pot včerejšího hříchu – ačkoliv stále ještě spal v mé posteli. Přešel jsem k prosklené stěně své tělocvičny, abych se pokochal prvními slunečními paprsky ozařujícími východní obzor, které probouzely Manhattan ze spánku.

Všichni mi říkali, jaké mám štěstí, když můžu začínat každé nové ráno s tak nádherným výhledem, jenže já před sebou viděl jen další den, kdy si budu muset už zase nasadit masku a bojovat se svými démony, dokud den neskončí a nezačne nový, a celá ta maškaráda se bude donekonečna opakovat znova a znova.

Zavřel jsem oči a snažil se odehnat tu smutnou filozofickou smyčku. Potřeboval jsem se soustředit a uvolnit svoji vnitřní sílu. V duchu jsem si opakoval všechny ty pitomé svépomocné mantry, které jsem slyšel v nočních televizních pořadech o duchovním rozvoji. Tyhle show podle mě naplňovaly jediný účel: napomáhaly nespavcům usnout.

„Promiňte, pane.“ Samo se mi nabízelo dokonalé rozptýlení od mých myšlenek. Zdálo se, že můj pracovní den dnes začíná brzy.

Otočil jsem se ke dveřím, kde stál můj osobní asistent v černém obleku a červené kravatě politika, se svým věrným tabletem v ruce. Bylo to jako dívat se na snímek z reklamní kampaně Brooks Brothers – ovšem bez toho megawattového úsměvu.

Vystudoval prestižní obchodní fakultu Pensylvánské univerzity. Vybral jsem si ho, protože jeho druhé jméno bylo Ambice. Taky měl u mě mnohem větší plat, než měla většina jeho spolužáků, kteří to pořád ještě zkoušeli u špatně fungujících zajišťovacích fondů a doufali, že zachrání situaci a upoutají pozornost majitele. Jednostránková dohoda o mlčenlivosti mého asistenta perfektně shrnovala náš vztah: pokud by se se mnou pokusil vyjebat, už by si v tomhle městě ani nevrznul.

„Ano, Jarede.“ Má odpověď byla strohá a věcná.

Nelíbilo se mi, když mě někdo zaskočil nebo když vstoupil do mých soukromých prostor bez předchozího upozornění. V téhle říši v oblacích jsem si připadal jako král. Loudal jsem se směrem k němu, zatímco on se s obočím svraštělým soustředěním ponořil do svého tabletu.

„Váš otec svolal na dnešní ráno mimořádný mítink.“

Jared ke mně vzhlédl. Myslel jsem si, že je chytřejší, než aby na mě hned po ránu hodil takovou bombu, zvlášť když jsem byl v takové vzdálenosti, že bych ho snadno dokázal praštit do té jeho hladce oholené čelisti. Přejížděl očima po mé tváři a evidentně hledal v mém odhodlaném výrazu nějakou prasklinu, ale já jsem se už dávno naučil nehnout ani brvou při zmínce o svém drahém starém tatíkovi. Nedokázal jsem zabránit tomu, aby se mi sevřela ramena, a mimoděk jsem zaťal ruce v pěst, ale v mé tváři nemohl poznat žádné známky hněvu.

Vydal jsem ze sebe hluboký povzdech protkaný léty roztrpčení, ovšem v této chvíli jsem se rozhodl soustředit na zjištění, jak se Jared mohl ocitnout v mé tělocvičně, aniž bych ho sám pustil dovnitř.

„To nejspíš vysvětluje, proč jste bez dovolení vstoupil do střešního bytu.“ Sarkasmem jsem se snažil zastřít obavy, které se ve mně probouzely.

„Ale já jsem klepal.“

Zvedl jsem obočí a čekal, až bude pokračovat. Lehké povytažení koutku narušilo jeho obvyklý výraz pokerového hráče.

„Barbie mi otevřela.“

„Aha.“ Musel jsem se pousmát, když jsem si představil Barbie, jak vstává z mé postele a vítá Jareda.

Proklouzl jsem kolem něj a zamířil chodbou do své bezduché žulové a nerezové kuchyně. Podpatky jeho italských bot cvakaly o mramorovou podlahu hned za mnou.

„Ano. Myslím, že zrovna byla na odchodu.“

„Aspoň už byla oblečená.“ Ne že by ho to zajímalo. Víc by ho zajímal její bratr, pokud nějakého měla.

„Zjistěte, co otec chce. Nemám v úmyslu přijít na schůzku nepřipravený. A udělejte mi můj obvyklý proteinový koktejl. Budu hotový za patnáct minut.“

„Ano, pane.“ Dveře ložnice už se za mnou zabouchly, když mi jeho slova dolehla k uším.

Prostěradla na prázdné posteli byla zmuchlaná a pokroucená jako řeka protékající kaňonem. Moje hospodyně vymění ložní prádlo a odstraní veškeré pozůstatky včerejší noci. Alespoň bude mít i něco jiného na práci než jen prohledávat střešní byt ve snaze nalézt zrnko prachu.

Vešel jsem do koupelny a zamířil ke skutečnému důvodu, proč jsem si koupil tento byt: ke sprše za milion dolarů.

Stěny tvořilo sklo od podlahy až ke stropu, s nerušeným výhledem na okolní svět. Budova, ve které jsem bydlel, se tyčila nad jižním koncem Central Parku; více než padesát bloků stromů a zelené trávy, nic jiného.

Pokud bych věřil v Boha, bylo by to něco jako můj chrám. Voda by po mně stékala jako při křtu, smývala by mé hříchy a nebesa by byla téměř na dosah. Ještě nikdy jsem tohle posvátné útočiště s nikým nesdílel.

O patnáct minut později už jsem měl na sobě tmavomodrý oblek a barevně sladěnou kravatu a na zadním sedadle svého osobního sedanu do sebe lil proteinový nápoj. Můj řidič zkušeně kličkoval po West Side Highway a vezl mě do mé kanceláře na Wall Street, světové mekky peněz.

Náš rodinný podnik se směle mohl holedbat tím, že udržoval soukolí kapitalismu v pohybu. Naše rodina byla už po několik generací zpátky nechutně bohatá, ale naše duše byly stejně bezcenné jako pošlapané papírky na podlaze burzovního parketu.

Moje sestra Chloe byla jedinou světlou výjimkou z rodinného šílenství Shawových. Její srdce nebylo poskvrněno zradou a lží a já si dennodenně sliboval, že její nevinnost musí zůstat nedotčena a že ji vynechám z našich falešných machinací.

Jared seděl na luxusní kožené sedačce na protějším konci. Štěkal do telefonu a snažil se zjistit důvod dnešní neplánované porady. Zřejmě se mu to nedařilo, protože jsem si všiml, jak se mu nad čelem tvořil pot. Dokonce i Vanessa, osobní asistentka mého otce, která pro něho pracovala už pětadvacet let, tvrdila, že nic neví.

Poklepával jsem ukazováčkem pomalými, rytmickými pohyby na opěradlo. Občas jsem v otcových komplotech dokázal zvítězit, ale dnes jsem se cítil ztracený ještě předtím, než jsem vůbec uslyšel půl slova z jeho úst. Ať už mi dnes chtěl naservírovat cokoliv, bylo to opředené tajemstvím.

Můj telefon se rozvibroval příchozí esemeskou. Vytáhl jsem ho z kapsy saka a odemkl obrazovku. Objevila se zpráva od Barbie s fotografií jejích našpulených rtů, jak mi posílá polibek. Dlouhé zlaté vlasy rámovaly její dokonalý oválný obličej modelky. Ze všeho nejdůležitější však byly emoce, které se zrcadlily v jejích modrých očích. Naznačovaly nezbednost, v níž nebyl ani ždibec smutku. Vybral jsem si ji z agentury s vědomím, že až to mezi námi skončí, odejde o něco bohatší a nebude si namlouvat, že by mohlo jít o něco víc.

Barbie: Užila jsem si náš společný večer a doufám, že najdeš v životě to, co hledáš. Jsi dobrý chlap. Pusu.

Taková sračka. Zablokoval jsem její číslo a odstranil z mobilu veškeré stopy po ní. Udělal by něco takového dobrý chlap?

2.

MAGGIE

„Hej, Maggie! Připravuješ se na pohovor?“ Vzhlédla jsem ke své nejlepší kamarádce a zároveň spolubydlící Tesse. Opírala se o dveře mé ložnice a měla na sobě světle růžové šaty – svoji typickou barvu. Působilo to jako vztyčený prostředníček celé té záplavě černých oděvů na Manhattanu a byla v tom vážně dobrá.

Tessa i já jsme obě byly menšího vzrůstu, štíhlé a drobné, ale téměř ve všech ostatních směrech jsme byly dokonalé protiklady. Její světlé vlasy kontrastovaly s mými havraními kadeřemi. Kůži měla jemně zlatavě opálenou od letního slunce a výletů do Hamptons se svým přítelem. Já jsem vypadala jako duch prohánějící se ulicemi New Yorku – v podstatě jako nejlepší kámoška Dity Von Teese.

Ona byla klidná, tichá a vyrovnaná. Já jsem občas měla tendence řádit jako tornádo. V podstatě stačil jediný pohled do našich ložnic. V té její byla vidět podlaha. Ta moje připomínala scénu z filmu Twister.

Ve skutečnosti jsem byla vděčná za její duševní vyrovnanost, která vyvažovala moje šílenství. Nejopravdovější kamarádka, jakou jsem kdy měla. Občas to se mnou bylo těžké i v dobrých dnech, ale od té doby, co jsem přijela do New Yorku, jsem za sebou měla několik špatných měsíců, přičemž dnešek nebyl jiný.

„Vstávala jsem o hodinu dřív, a stejně možná přijdu pozdě, pokud nehejbnu zadkem.“ Pobíhala jsem po pokoji, zatímco jsem si cpala černé lodičky na jehlových podpatcích do velké kabelky. „Neviděla jsi někde moje baleríny? Ty černý.“

Po příjezdu sem s kufrem plným střevíčků na deseticentimetrových podpatcích jsem si uvědomila, že v Sexu ve městě lhali. V takových botách tady mohly chodit jen bohaté ženy s vlastním řidičem v záloze.

Já jsem cestovala jako většina Newyorčanů, to znamená metrem. Vyžadovalo to chůzi po spoustě nerovných chodníků, přecházení po kanálových roštech, které rády polykaly špičaté podpatky, plus několik pater schodů. Přezouvala jsem se do lodiček, jakmile jsem dorazila k budově, ve které se konal pohovor.

„Vidím je! Jsou pod postelí.“ Tessa ukázala na místo u mého nočního stolku a já jsem zahlédla kousek lesklé kůže.

„Jak mi to jen mohlo uniknout?“ Odhrnula jsem volán lemující postel na stranu a popadla pár bot, kvůli kterým jsem převrátila celý pokoj vzhůru nohama, když jsem se je snažila najít. Úlevně jsem vydechla a vklouzla do nich. „Ještě že hlava je pořád na svým místě.“

„Jo, to je dobře.“ Laskavě se na mě usmála. Nikdo na světě by nedokázal překonat trpělivost, kterou se mnou měla Tessa. „Na jaké zastávce metra máš pohovor?“

„Na Wall Street.“ Už po milionté jsem si zkontrolovala peněženku, abych se ujistila, že mám kartu na metro. Na okamžik jsem zůstala zírat na jasně žlutou MTA kartu s magnetickým proužkem. Už dvě z nich jsem ztratila, a obě byly téměř nové a plně nabité.

„To je ten pohovor na pozici stážistky, který ti pomohl domluvit Barclay, nemám pravdu?“

„Ano. Prosím, ještě jednou mu za to poděkuj. Jakmile mě někde vpustí do dveří, věřím, že je dokážu oslnit svým šarmem a genialitou.“ Zamrkala jsem dlouhými řasami a přehodila si vlasy přes rameno v jižanském gestu, ale nervy jsem přitom měla na pochodu. Pokud tenhle pohovor nevyjde, neměla jsem už nic dalšího v záloze.

Barclay byl Tessin přítel a generální ředitel vydavatelství, v němž získala svoji vysněnou práci. Sotva jsme dokončily vysokou, odjela do New Yorku, a netrvalo jí ani týden, než si našla jak skvělou práci, tak úžasného přítele. Všechno to do sebe zapadlo.

Ale co já?

Myslela jsem si, že mě New York přivítá s otevřenou náručí a všechno půjde jako po másle. Pro začátek si najdu nějakou jednodušší práci a možná potkám nějakého pohledného muže, který mi ukáže ta nejzajímavější místa ve městě, ovšem nic takového se ani vzdáleně nestalo. Zažívala jsem nejhorší období svého života.

Během osamělých nocí už jsem několikrát málem zavolala mámě, abych jí řekla, že se vracím domů. Nevěděla jsem, jak dlouho tady ještě dokážu přežít, pokud se něco nezmění. Hrozně nerada jsem věci vzdávala, nicméně moje sny se rychle rozplývaly.

Už jsem se ucházela o nespočet pracovních míst, jenže jediným výsledkem byla e-mailová složka plná zamítnutí. Můj diplom z psychologie plus vedlejší obor podnikatelská činnost z malé alabamské univerzity se nezdály být ve městě hedgeových fondů, startupů a titulů z Břečťanové ligy příliš žádaný.

Nikdo o mě nestál a to zklamání bolelo jako čert, zvlášť když naši společní přátelé viděli Tessiny úspěchy. Nemohla jsem si pomoct, ale pořád jsem musela přemýšlet, co je se mnou špatně. Možná jsem se nakonec na Manhattan nehodila a vesmír se mi jen snažil dát znamení, něco jako: vypadni sakra odsud.

„Co máš v plánu na dnešní večer?“ zeptala se Tessa. „Barclay musí jít na večeři s nějakými klienty. Říkala jsem si, že bychom si mohly objednat něco z thajské restaurace a dívat se na Netflix.“

„Kéž bych mohla, ale Wilsonovi jdou na nějakou školní benefici a já budu hlídat jejich mrňouse. Jedná se o školku, ovšem paní Wilsonová se tam chystá v plné parádě a v dlouhých večerních šatech. Říkala, že díky této školce se její batole dostane na Harvard. Mezi námi, napřed by toho prcka museli odnaučit kousat pastelky.“

„To zní jako pořádně ambiciózní rodiče.“

„Nemáš ani ponětí. Ve skutečnosti mám toho kluka moc ráda, ale dost možná si malý Andrew neužije žádnou jinou zábavu než tu se mnou.“

S Wilsonovými jsem se ve městě s osmi miliony obyvatel seznámila čistě náhodou.

Osud.

Šla jsem po chodníku kousek od našeho bytu, uvažovala o svých mizerných pracovních vyhlídkách a přemýšlela, jak zaplatím svou polovinu nájmu, když jsem si všimla vyděšené ženy pronásledující batole. Mávala rukama ve vzduchu a křičela: „Andrewe! Andrewe!“ Ten malý dareba byl v tom okamžiku blíž u mě než u své matky a chystal se vběhnout do hustého manhattanského provozu.

Bez váhání jsem se vyřítila k němu. Popadla jsem zdivočelé dítě do náruče, než stačilo vpadnout do silnice. Když jsem si ho přitiskla k hrudi, jeho malé nožky se pohybovaly v kruzích, jako by se stále dotýkaly pevné země. Ten kluk měl plno elánu a na tváři spratkovský úsměv. Jeho matka byla viditelně otřesená a slzy se jí draly do očí, když jsem jí předávala toho drobného delikventa.

Paní Wilsonová se mi představila a znovu a znovu mi děkovala za to, že jsem zachránila jejího „svéhlavého“ syna před vběhnutím do vozovky. Jedna věc vedla k druhé a nakonec jsem souhlasila, že než si najdu stálou práci, budu pro ně pracovat jako prozatímní chůva. Pan Wilson pracoval z domova, takže jsem si kdykoliv mohla vzít volno na pracovní pohovory, kterých bylo bohužel žalostně málo.

Konečně jsem byla připravená zamířit na pohovor a následovala jsem Tessu do našeho malého obývacího pokoje a kuchyně v jednom. Celý náš byt byl směšně malý, v podstatě se jednalo o místnost o velikosti hotelového pokoje, kterou někdo přestavěl na dvoupokojový byt.

Z ledničky jsem vytáhla dvě láhve s vodou a přidala si je do objemné kabelky. Srpnová vedra proměnila metro v podzemní saunu, takže jsem musela dbát na dostatečný příjem tekutin.

„Fajn, tak já padám.“ Zamávala jsem Tesse přes rameno, než jsem otevřela hlavní dveře.

„Zlom vaz,“ zavolala za mnou.

„Díky!“

Stiskla jsem tlačítko u výtahu a čekala, až kabina vystoupá do našeho patra. Otočila jsem se k velkému zrcadlu na stěně vedle výtahu a překontrolovala svůj vzhled.

Dnes jsem se rozhodla pro nechutně nudný černý lněný kostým s bílým krajkovým topem, na němž jsem neustále lpěla v bláhové naději, že se nějakým zázrakem přemění v pohodlné oblečení. Sice jsem vypadala profesionálně, ale připadala jsem si jako ve svěrací kazajce, která ze mě vyždímala poslední zbytky osobitosti. Trpěla jsem z jednoho jediného důvodu: zoufale jsem potřebovala tu zatracenou práci.

Vlasy jsem si stáhla do přísného drdolu. Na ohnutém lokti mi visela falešná kožená kabelka, která díky dokonalým fejkům prodejců na Canal Street vypadala jako originální Prada. Svůj obvyklý řetízek s krystalem jsem nahradila překrásnými perlami vypůjčenými od Tessy. Když jsem se dotkla těch chladných korálků v barvě slonoviny, moje kůže pod nimi pálila. Ach, ty moje nervy.

Zoufale jsem zatoužila po nějaké přijatelné rebelii. Přejela jsem si svojí oblíbenou rudou rtěnkou přes plné rty. Na mé bledé kůži to působilo jako tichý výkřik. Vstoupila jsem do výtahu a modlila se, abych tenhle pohovor nepodělala.

O třicet minut později, lehce povadlá z parného metra, jsem stála před vysokou budovou na Wall Street s písmeny IG zářícími z neonového poutače nad vchodem ze skla a oceli. Potily se mi dlaně – a nejenom z horka. Žaludek jsem měla sevřený, protože jsem si uvědomovala, jak moc je v souvislosti s tímhle pohovorem v sázce. Tato příležitost bude pro mě buď novým začátkem, anebo slepou uličkou.

Vklouzla jsem do kavárny připojené k budově a posadila se k prázdnému stolu, abych se přezula do lodiček na jehlových podpatcích. Protože pohovor začínal za patnáct minut, neměla jsem čas dát si kafe, měla jsem však v plánu zastavit se tady později. Chtěla jsem zavolat mámě a doufala jsem, že se s ní konečně budu moct podělit o dobré zprávy.

Nechala jsem za sebou uklidňující vůni kávy a prošla otočnými dveřmi do budovy IG. Vnitřní svatyně mě přivítala lesklými mramorovými podlahami a vysokým otevřeným stropem sahajícím do výšky nejméně čtyř pater. Bylo to tu strohé a studené jako peníze. Spousty přísně vyhlížejících profesionálů proplouvaly halou jako žraloci na lovu.

Zůstala jsem stát jako ochromená uprostřed rozlehlé haly, otírala jsem si zpocené ruce o sako a srdce mi bušilo v hrudi. Nějaká žena v kostýmku šitém na míru si mě přísně měřila, zatímco mě míjela. Zabijácký výraz v jejích očích mě k smrti vyděsil a málem mě donutil otočit se na patě a vrátit se zpátky na chodník. Nechtěla jsem se proměnit v někoho takového, s tak ostrým pohledem a chladem v očích.

Nicméně nehodlala jsem se nechat zastrašit, a tak jsem se rozhodla, že se vzchopím a půjdu na ten pohovor. V duchu jsem se obrnila a zamířila k recepci.

„Jak vám můžu pomoct, slečno?“ oslovil mě muž oblečený v černém obleku a tázavě se ke mně naklonil. Byla jsem v pokušení zeptat se ho, jestli nemá po ruce xanax nebo něco jiného na nervy.

„Magnolia Talbotová. Dnes ráno mám schůzku s Michelle Lindsayovou z personálního oddělení.“

„Váš průkaz, prosím.“ Natáhl svou velkou ruku, zatímco jsem se přehrabovala ve velké tašce, než jsem našla řidičský průkaz vystavený v Alabamě.

Rychle ho přelétl očima, zafuněl a něco napsal na klávesnici. Vedle něj vystřelila z tiskárny papírová kartička.

„Tohle je povolení ke vstupu na jeden den. Můžete s ním projít tím turniketem za mnou. Jeďte výtahem vpravo do desátého patra. Nahoře vás nasměruje recepční.“

Vzala jsem si od muže kartičku a podívala se na ni. Na přední straně bylo vytištěno dnešní datum a mé jméno. Řídila jsem se jeho pokyny a čekala s několika dalšími lidmi na výtah. Nikdo se nepodíval mým směrem, ani žádným jiným směrem. Všichni byli izolovaní ve svém vlastním světě.

Zatímco výtah stoupal do desátého patra, snažila jsem se potlačit nejistotu a přesvědčit sama sebe, že sem patřím. Alespoň jsem si mohla to povolení ke vstupu nechat jako suvenýr, ať už se dnes stane cokoliv. Ovšem stejně se mi svíral žaludek a měla jsem neodbytný pocit, že dnešní pohovor dopadne katastrofálně.

3.

LUCAS

Za pět minut devět jsem se opíral o stěnu před otcovou kanceláří, lemovanou uměleckými díly. Ruce jsem měl v kapsách kalhot a usilovně přemýšlel nad tím, co mě asi čeká za těmi dvojitými dřevěnými dveřmi.

Co to na mě můj drahý starý otec zase hraje?

Takhle narychlo svolaná schůzka mě měla udržet v nevědomosti, a to se mu tentokrát podařilo.

Odstrčil jsem se ode zdi, otevřel dveře a vešel do přepychového kancelářského apartmá. Za mnou se ozvalo tiché zasvištění vzduchu, jak se dveře automaticky zavřely.

„Dobré ráno, Vanesso,“ pozdravil jsem sekretářku svého otce a zamířil k jejímu stolu.

Vanessa a nádherný výhled na Manhattan byly jediné dva světlé body v kanceláři s černým vybavením, zvýrazněným studeným chromem. Když jsem stál na koberci s ledově stříbrnými tóny, měl jsem pocit, jako bych se ocitl na zamrzlém jezeře – stačil by jeden jediný špatný pohyb a podlaha by se pode mnou rozevřela.

„Lucasi, vypadáte skvěle, jako vždycky.“ Vanessa po mně blýskla škádlivým úsměvem, který se rozšířil až k jejím laskavým hnědým očím. V šedivých vlasech po ramena měla už jen několik černých pramenů.

„A vy jste až moc krásná a milá na to, abyste seděla za tímhle stolem a pracovala pro mého otce.“

„Šarmantní lichotník, jako obvykle.“ Jsem všechno, jenom to ne.

Posadil jsem se na roh jejího stolu, jednou nohou jsem se opíral o podlahu. Přemýšlel jsem, jestli by se na mě pořád ještě usmívala, kdyby znala má temná tajemství. Nejspíš by mě shodila ze stolu a doufala, že přistanu na zadku.

Začala pracovat pro mého otce, když jsem byl ještě zamindrákovaný teenager, dávno předtím, než jsem vyrostl do své výšky sto pětaosmdesáti centimetrů. Měl jsem pocit, že jí na mně skutečně záleží, byla ve věku mé matky a částečně mi ji nahrazovala. Občas jsem přemýšlel nad tím, jak taková milá duše může pracovat pro mého otce, který měl pověst mizery. Alespoň jí za to velice slušně platil – šestimístnou sumu za tohle vězení v nejvyšším patře firemního pekla.

„Mám za to, že si mě zavolá, až bude připravený přijmout mě. Nebo ještě čekáme na právníky?“ Sáhl jsem po křišťálovém globu na Vanessině stole. Skleněná koule mi zmizela v dlani.

Když jsem tady byl poprvé, vyhodil jsem ji do vzduchu, zatímco ona zadržovala dech. S lehkostí jsem ji zachytil a poťouchle se na ni usmál. Byly to šťastnější dny – předtím, než se můj život navždy změnil.

„No, vy jste jediný pozvaný,“ zamumlala Vanessa a zakroutila hlavou.

„Zajímavé. Pak to bude něco osobního.“

Vstal jsem ze stolu a prsty si prohrábl vlasy, abych trochu potlačil neklid, který se mě zmocnil. Nevzpomínal jsem si, kdy jsme s otcem byli naposledy sami v jeho kanceláři, bez jeho právníků.

Pokrčila rameny a stále se tvářila, jako by vůbec netušila, kvůli čemu si mě otec zavolal. Nejspíš to opravdu nevěděla. Vždycky jsem se mohl spolehnout, že mi dá pár informací. Nikdy se nechovala neloajálně, ale pokaždé se mi snažila pomoct.

„Když už přišla řeč na osobní záležitosti,“ poznamenala zvídavě a záludně, „někde jsem zahlédla fotografii vás a vaší současné přítelkyně. Je velmi atraktivní. Něco vážného?“

„Už spolu nejsme,“ prohlásil jsem a vrátil křišťálovou kouli na její právoplatné místo na stojánku. Nehodlal jsem vysvětlovat, že Barbie byla jen placená společnice.

„Vy jste ztracený případ.“ Vanessa s uchechtnutím zvedla ruce do vzduchu.

„Jo, rozhodně nečekejte žádnou paní Shawovou.“ Pravda byla taková, že já jsem to sám se sebou vzdal už před dvaceti lety.

„Tak dobře, Petře Pane.“ Podívala se na obrazovku počítače a úsměv jí zmizel z tváře. „Váš otec vás teď přijme.“

„Popřejte mi hodně štěstí.“ Když jsem prošel kolem Vanessy, hodil jsem nostalgické myšlenky za hlavu.

Stáhl jsem ramena dozadu a co nejvíc jsem se napřímil. Měl jsem nad otcem výškovou převahu a využíval jsem ji při každé příležitosti. Otočil jsem těžkou klikou na dveřích jeho kanceláře a vešel do Luciferova doupěte.

Bartholomew Shaw stál rovný jako pravítko za svým masivním psacím stolem a díval se z okna na úchvatné panorama města. Ruce měl sepjaté za zády.

„Posaď se, Lucasi,“ přikázal mi svým barytonovým hlasem, bezvýrazným a bez emocí. Stejně jako já se dobře naučil maskovat svou nenávist.

„Já postojím.“ Došel jsem k jeho stolu, čímž se zmenšil prostor mezi námi.

„Budiž, ať je po tvém.“ Otočil se ke mně a naše oči se spojily. Ty jeho byly černé, stejně jako jeho duše. Moje byly modré a sklíčené, stejně jako moje nálada.

„Kdy bylo naposledy něco po mém?“ zasadil jsem mu první slovní úder a on sebou trhl, jako bych ho uhodil.

„Nikdy. A mým úmyslem je, aby to tak zůstalo i nadále.“ Můj otec znovu získal pevnou půdu pod nohama.

„Uvidíme.“ Rozhlédnul jsem se po prázdné kanceláři, v níž obvykle sledovali napjatý vztah mezi námi jeho advokáti. „Kde máš svoje právníky? Cirkus odjel z města?“

„Pracují na tom, kvůli čemu jsem tě sem pozval. Dostali jsme seriózní nabídku na odkoupení naší firmy.“

Hleděl na mě a zjevně čekal, co mu na to odpovím, ale já mlčel a čekal, až bude pokračovat. Už jsme dostali nespočet nabídek na odkoupení Iron Gate, takže tahle musela být extra kurevsky výjimečná.

„Vzhledem k tomu, že ses nikdy neusadil a nedal nám dědice pro příští generaci, rozhodl jsem se zvážit tuto nabídku. Ale je tu jeden problém, jak víš.“

Zasmál jsem se a zavrtěl hlavou, zatímco otec vztekle přimhouřil oči. V bahnitých vodách, do kterých se naše rodina ponořila, bývalo kdysi všechno křišťálově čisté. Pradědeček mé matky založil společnost a byl dost chytrý na to, aby do stanov zahrnul jednoduchou klauzuli: jediný způsob, jak Iron Gate prodat, představovala naprostá shoda všech držitelů akcií. Buď s tím budou všichni souhlasit, anebo nic.

Táta potřeboval můj hlas a současně to byla jediná páka, kterou jsem na něj měl. Bez toho bych přišel o kontrolu nad matčinou péčí, čehož jsem se v žádném případě nehodlal vzdát. Ledaže by udělal určité ústupky – legální, s nimiž ovšem nikdy nesouhlasil.

„Co za to chceš?“ zasyčel na mě jako jedovatý had.

Rozpřáhl ruce nad reliéfní koženou deskou stolu. Úsměv na jeho rtech vyjadřoval jeho naprosté pohrdání mou osobou, spolu s pravděpodobným přáním, abych se nikdy nenarodil.

Dlouhou dobu jsem hrál svou roli poslušného syna, navštěvoval prestižní vysokou školu, pak Harvardskou obchodní univerzitu. Sám jsem se rozhodl, že zůstanu ve společnosti, ale pokud by to bylo jenom na mně, nikdy bych nepracoval pod jeho krutým vedením. Ze všeho nejradši bych se někde hrbil nad klávesnicí a vyléval si svoje srdce ve snaze napsat další velký americký román o dysfunkční rodině – téma, které jsem důvěrně znal, protože jsem k jedné takové patřil.

Nedokázal jsem se dívat do jeho vzteklých očí, prošel jsem kolem psacího stolu a postavil se před okno. V hlavě mi tepalo. Toužil jsem si promnout čelo, aby se mi trochu ulevilo, ale odhalilo by to slabost, kterou jsem si v jeho přítomnosti nemohl dovolit. Na pár vteřin jsem zavřel víčka a doufal, že bolest zmizí.

„Peníze?“ opáčil. „Jsem ochoten tě jednou provždy vyplatit.“

„Už teď mám víc, než budu schopný za svůj život utratit.“ Obrátil jsem se čelem k němu. V očích se mu zablesklo znepokojení.

„Můžu ti nabídnout něco jiného?“ Konečně mi položil tu otázku, na kterou jsem měl odpověď po celých dvacet let.

„Kdy jsi ji viděl naposledy?“

Otec sklopil zrak a odvrátil hlavu. Nechtěl mi říct to, co už jsem sám věděl. Byly to roky, možná deset let, co prošel dveřmi našeho rodinného domu v Greenwichi. Úplně se od ní separoval.

„Co ode mě chceš, Lucasi?“ dožadoval se odpovědi, aniž by se ke mně otočil čelem.

„Její opatrovnictví. Nad všemi aspekty jejího života.“ Odpálil jsem bombu. „Teprve pak budeš mít můj hlas. A nebudu s tebou o tom diskutovat, dokud to jeden z těch tvých kašparů právníků nezařídí.“

V té chvíli už nebylo co říct a já jsem nechtěl slyšet jeho odpověď – pokud nějakou měl – a tak jsem rychle opustil jeho kancelář. Nestál jsem o žádné další hovory mezi čtyřma očima. Vyložil jsem karty na stůl a míč teď byl na jeho straně hřiště.

„Omlouvám se, ale dnes bude mít špatnou náladu, měla byste na to být připravená.“ Zastavil jsem se u Vanessina stolu, abych ji varoval.

„Copak někdy nemá špatnou náladu?“ Obrátila oči v sloup. „Ráda bych vás tady viděla mnohem častěji. Máte moje telefonní číslo, kdybyste cokoliv potřeboval.“

„Děkuju vám, Vanesso.“ Nadskočila, když z kanceláře zaburácel otcův hlas. „Víte, že byste si zasloužila něco lepšího.“

„Tento víkend odjíždím na měsíční dovolenou. Možná se už nevrátím,“ dodala a mrkla na mě.

„Dopadlo by to tak, že by vyslal pátrací četu. Nikdo jiný by s ním nevydržel. Užívejte si svobody, dokud to půjde.“

Než jsem vyšel z kanceláře, smutně jsme se na sebe usmáli. Zamířil jsem k výtahu a přemýšlel, jestli to táta konečně vzdá. Kdyby se vzdal své moci nad matkou, mohl bych tuhle společnost nadobro opustit a už bych se nikdy ani neohlédl. Začal bych žít úplně jiný život a konečně bych mohl být sám sebou, místo abych byl nucen naplňovat roli, která se ode mě očekávala.

Na hrudi jsem cítil tlak a napětí v ramenou při pomyšlení, že musím teď jít do své kanceláře a strávit další den tou nesmyslnou, ubíjející rutinou. Potřeboval jsem někam utéct, abych se mohl pořádně nadechnout. Bez dalšího váhání jsem zavolal svému asistentovi.

„Jak to setkání probíhalo?“ zeptal se Jared.

„Vezmu si na zbytek dne volno. Všechno zrušte.“

„Dobře. V deset máte schůzku s Josephem Rickmanem. Mám vám předtím donést kávu?“

„Copak jste mě neslyšel?“

„Počkejte, vy jste si nedělal legraci?“ Byla to férová otázka, v sarkasmu jsem byl vážně dobrý.

„Ne,“ pronesl jsem důrazně.

„Ale ještě nikdy jste si nevzal neplánované volno.“

„Uvidíme se zítra, Jarede. Možná.“

„Ale, pane…“ Ukončil jsem hovor dřív, než stačil ještě něco říct.

Když jsem sjížděl výtahem dolů, povolil jsem si kravatu a rozepnul horní knoflík tuhého límečku. Zhluboka jsem se nadechl sladké svobody a dlouze vydechl a pak jsem vypnul telefon. Měl jsem v úmyslu dopřát si pár hodin oddechu od toho svýho podělanýho života.

První věc, kterou jsem chtěl udělat, bylo něco naprosto normálního, co jsem však už roky neudělal: sám si zajít na zatracený kafe. Zbytek dne jsem neplánoval, ale doufal jsem, že mě něco napadne.

Vzhledem k tomu, že moje cesta začala úplně nahoře, výtah už byl přeplněný, když zastavil v desátém patře. Dovnitř napochodovala drobná mladá žena celá v černém, což tady nebylo nic neobvyklého, ale s takovým zápalem, že jí všichni uhnuli z cesty. Mumlala si něco pro sebe se zřetelným jižanským přízvukem, zachytil jsem pouze slova „nikdy bych“ a „jak se opovažuje“.

Havraní vlasy měla stažené do uzlu, takže bledá pokožka jejího jemného krku byla odhalená. Docela rád bych viděl i něco víc než jen její nos jako knoflíček, ale stál jsem namačkaný v zadním rohu výtahu.

Začala proklínat nějakého neznámého nepřítele, roztrhala návštěvnický průkaz na kousky a pak je vyhodila do vzduchu. Kolem ní propukl tlumený smích a mně taky zacukaly koutky.

Ta holka má ale páru!

Vystoupil jsem z výtahu a následoval ji do haly. Trochu jsem zpomalil, abych mohl náležitě ocenit její sexy křivky v úzké sukni a vypracovaná lýtka v lodičkách na vysokých podpatcích.

Upravila si tašku na rameni a zamířila ke kavárně. Zrovna vycházel nějaký starší muž v obleku a podržel jí dveře. Jeho oči sklouzly z její tváře k jejím nohám a pak zase zpátky. Poté odkráčel s velkým kelímkem kávy a nestydatým úšklebkem. Chtěl jsem za ním zavolat, že je úchyl, ale při pohledu na ni jsem měl stejné myšlenky.

O chvíli později jsem stál ve frontě za tou mladou ženou. Natáhla ruku a začala si vytahovat z vlasů sponky, jednu po druhé. Zadržel jsem dech, jako bych čekal, až se začne svlékat.

Dala sponky do své tašky a prsty si prohrábla dlouhé lesklé černé prameny. Popošel jsem o kousek blíž a zachytil závan jejího parfému. Svěží, jako jarní vánek – naprostý kontrast ke špinavým těžkým pachům velkoměsta. Voněla mládím a perspektivou. Možná dokonce radostí – což mě samotného překvapilo, protože mi většina úsměvů připadala jen jako úšklebky.

Vyvolávala ve mně zvláštní zvědavost a já jsem musel bojovat s nutkáním navázat s ní hovor. Byli jsme v New Yorku, kde neznámé osoby bezdůvodně oslovovali jenom cvoci nebo lidi z jiných částí planety – a já jsem nebyl ani jedno.

Nikdy jsem nevedl vztahy v tradičním smyslu. Jeden nevinný rozhovor by mohl vést někam, kam jsem se nechtěl vydat. A po dnešním ránu bylo to poslední, co bych potřeboval, rozhovor s nakrknutou ženskou. I když… už se mi nezdála tak vzteklá jako před chvílí. Zřejmě nepatřila k lidem, kteří v sobě chovají zášť… Stejně jako já.

Přejel jsem si rukou po čelisti a ta žena mezitím přistoupila k pultu. Jakmile byla hotová, ohlédla se přes rameno mým směrem. Naše pohledy se na okamžik setkaly a já jsem nedokázal odvrátit zrak.

Její zelené oči obklopovala bledá, zářivá pleť a černé havraní vlasy. Její tvář měla neobvyklou záři, nebo to možná bylo úhlem stropního osvětlení. Tak či onak, připadala mi ohromující.

Než odešla pryč, její plné rudé rty se zvlnily do nepatrného úsměvu, jako by říkala ahoj.

„Pane. Pane!“ zvolala baristka a snažila se upoutat mou pozornost. Otočil jsem se k pultu a snažil se vzpomenout si, co tady sakra dělám. „Co si přejete, pane?“

„Kávu,“ vykoktal jsem. Jak ubohé.

„Dobře. Můžete být konkrétnější?“ Baristka naklonila hlavu a přimhouřila na mě oči. „Jste v pořádku, pane?“

„Trochu jsem vyšel ze cviku.“

Vjel jsem si rukama do vlasů a prohlížel si nabídku visící na stěně za pultem. Chtěl jsem si jen koupit šálek horké kávy a vyváznout se zdravou kůží. Název kapučíno mi zněl dobře, ale velikost se mi zdála špatná. „Velká“ byla nejmenší možná objednávka, což nedávalo smysl.

„Co takhle grande kapučíno?“

„Přejete si normální, odtučněné, sójové, mandlové nebo kokosové mléko?“

Sakra, proč všechny ty volby? Byl jsem v pokušení zase zapnout telefon a napsat Jaredovi, abych zjistil, co mi vždycky objednával.

„Normální?“

„Dobře. Vaše jméno?“

„Herb.“ Netušil jsem, proč jsem jí řekl zkrácenou verzi svého prostředního jména, Herbert. Baristku to ale nerozhodilo. Vsadil bych se, že po ulicích Manhattanu pobíhalo pár Herbů.

Baristka mi sdělila celkovou částku a já jsem hodil na pult desetidolarovku a řekl jí, ať si nechá drobné. Doufal jsem, že díky tomu vyřídí moji objednávku přednostně. Poděkovala mi s úsměvem, ale ten se okamžitě vytratil.

„Nějaký problém?“ zeptal jsem se.

„Pane, musíte se přesunout na druhý konec pultu a počkat, až zavolají vaše jméno.“ Sledoval jsem směr jejího pohledu a uviděl tam tu krásnou mladou ženu, která stála přede mnou ve frontě. V očích jí jiskřilo a držela telefon mým směrem.

Ona si mě fotila? Byl jsem jen chlápek, co si objednával kafe, nechystal jsem se to tady vykrást.

Tenhle druh zásahu do mého soukromí byl přesně tím důvodem, proč jsem moc často nechodil na veřejnost nebo nerandil se ženami, které jsem náhodně potkal. V tomhle světě bylo až moc bláznů.

4.

MAGGIE

Na Manhattanu jsem objevila nový druh muže: a sice muže v oblecích. Byli všude. Chodili po ulicích. Jezdili metrem. Stáli ve frontě na kafe hned za mnou. Tohle město bylo jako obrovská bonboniéra plná zajímavých mužů a já měla co dělat, abych těm sladkostem odolala.

Tajně jsem hodnotila toho muže u pultu, zatímco si objednával kávu. Byl o hlavu vyšší než všichni ostatní. Na bradě měl ležérní strniště a jeho čelist byla ostře řezaná, dokonalý znak mužnosti.

Na sobě měl oblek v barvě půlnoční modři a sladěnou nebesky modrou kravatu. Z rukávů mu vykukovaly zlaté manžetové knoflíčky s fasetovanými diamanty, které byly tak velké, že by potřebovaly vlastní směrovací číslo.

Sklopila jsem zrak ke střihu jeho kalhot. Dokonale padnoucí. Evropská fazona. Pokud šlo o pánské oblečení, dávala jsem jednoznačně přednost evropským značkám. Na vysoké se mi líbil sportovní vzhled oblečení od prodejce Abercrombie, ale v New Yorku jsem se zamilovala do značek jako Armani nebo Hugo Boss. Přiléhavé. Bravurní. Stejně jako on . Vypadal jako model od Abercrombie, který je však jakoby dospělejší, čili zosobňoval to nejlepší z obou světů.

Pan Armani si prohrábl dokonale upravené vlasy, ale každý pramen se vrátil do své předchozí polohy. Bylo v tom snad nějaké kouzlo, kterým disponovali jenom muži v takovýchto oblecích?

Jedna věc byla jistá: jeho očividná sebedůvěra smíchaná s kultivovaným manhattanským frajerstvím byla vítaným rozptýlením od myšlenek na můj katastrofální pohovor. Skoro bych se tomu zasmála, kdyby mě kritika nezasáhla na tom nejcitlivějším místě.

Ta žena se mi představila, když jsem vešla do její kanceláře. Vychrlila jsem na ni svoji obvyklou krátkou řeč, proč mě zrovna jejich společnost potřebuje na výplatní pásce. Netrvalo to ani tři minuty. Když jsem skončila, seděla s kamennou tváří naproti mně a vrtěla hlavou. Pak sáhla do zásuvky stolu, vytáhla nějakou vizitku a bez jediného slova ji položila přede mě na stůl z leštěného dřeva.

Vzala jsem si tu kartičku a přečetla si ji. Logopedie / Americké středisko pro výcvik dokonalého přízvuku. Nemohla jsem tomu uvěřit. Pohoršoval ji můj lehce jižanský přízvuk. Jsem přece Američanka, sakra!