Adam a tajemství
Těžkovského hrádku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Žáčková

Adam a tajemství Těžkovského hrádku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V nové škole

Pronikavý tón zvonku ohlásil velkou přestávku. Hodná paní učitelka Viktorie Smutná opustila třídu a odešla do sborovny, aby si mohla uvařit kafíčko a na chvíli si odpočinout. Jen se za ní zavřely dveře, žáci páté třídy se rozutekli na všechny strany, jako když střelí do hejna vrabců. Všichni si chtěli užít dvacet minut volna, jak nejlépe to šlo. Ti klidnější a poslušnější si vytáhli svačinu a pustili se do jídla. Ale někteří kluci, divocí a neposední, neměli na svačinu ani pomyšlení. Běhali po třídě sem a tam, žduchali se, honili a překřikovali se jeden přes druhého.

Adam Pražák byl ve škole nový a necítil se moc dobře. Byl by rád, kdyby ho spolužáci přijali mezi sebe, ale zatím to tak nebylo. Považovali ho za vetřelce, za někoho, kdo mezi ně nepatří. Ne tedy úplně všichni, ale většina, a to mu dělalo starosti, kterých měl i tak nad hlavu. Všechny změny, které v poslední době nastaly v jeho desetiletém životě, se seběhly naráz a ještě se z nich nedokázal ani pořádně vzpamatovat.

Táta s mámou ho postavili před hotovou věc a klidně mu oznámili, že na celý dlouhý rok odjíždějí pracovat do Anglie a on bude bydlet u dědečka. To by mu ani tak nevadilo, dědečka měl moc rád a jezdil k němu často. Horší bylo, že musel opustit svého nejlepšího kamaráda Petra i ostatní spolužáky a začít chodit do jiné školy. To vůbec není žádná legrace, a táta s mámou si ani neuvědomili, kolik mu tím způsobili problémů.

Adam, zabraný do svých neveselých myšlenek, ukusoval chleba se sýrem, který si sám připravil ke svačině. Najednou se ozval pronikavý hlas Vojty Čermáka, který přerušil všeobecný ruch panující ve třídě. Vojta vyskočil na židli, před pusu si dal jako hlásnou troubu sešit srolovaný do ruličky a začal vyvolávat: „Pražáku, Pražáku, máme tě na háku! Adame, Adame, ať se ti nic nestane!“ Adamovi málem zaskočilo leknutím. Už je to zase tady, pomyslel si, schoval chleba do sáčku a sklopil hlavu. V té chvíli by se nejraději propadl do země. Kluci se nahrnuli kolem Vojtovy židle a začali se smát.

Adam se snažil být neviditelný a Vojty si nevšímal, i když se mu jeho hlas zařezával do uší. To bylo také jediné, co mohl dělat. Prát se s Vojtou nechtěl, protože moc dobře věděl, jak by to dopadlo. Vojta byl totiž vyhlášený rváč, nejméně o hlavu větší než on, ale i ostatní kluci ve třídě. A také skoro o dva roky starší, protože se narodil v říjnu a šel tak do školy o rok později. Ale to nebylo všechno – ještě se mu podařilo propadnout a musel pátou třídu opakovat. Teď se nad ostatní vytahoval, většina kluků se ho bála a poslouchala ho na slovo.

Naštěstí Vojta seskočil ze židle a zamíchal se mezi ostatní. Vytvořili samostatnou skupinku a něco si mezi sebou vykládali. Adam jim nerozuměl, ale správně tušil, že se baví o něm a že to nebude nic hezkého. Potichu si povzdychl a znovu se pustil do jídla. Po očku pozoroval svoji spolužačku Aničku Čermákovou, která seděla vedle něho v lavici. Soustředěně ukusovala rohlík se šunkou, nenápadná a tichá jako myška. To bylo další utrpení, kterému musel Adam vzdorovat. Paní učitelka ho totiž posadila vedle Vojtovy sestry, aniž by tušila, jaká mu tím způsobí muka. Anička se povahou svému bratrovi vůbec nepodobala, spíš byla jeho pravým opakem.

Učila se dobře, na vysvědčení měla samé jedničky a díky své milé a přátelské povaze, byla u všech oblíbená. A taky byla moc hezká, Adamovi připadalo, že je krásná, dokonce tak krásná, že se do ní zamiloval až po uši. Jenže Anička poslouchala svého staršího bratra a udělala všechno, co jí řekl. Zakázal jí s Adamem mluvit, a tak na něho třeba celé vyučování nepromluvila ani slovo.

Adam byl zoufalý, rád by si s ní povídal a ještě raději by ji pohladil po krásných dlouhých vlnitých vlasech, které jí sahaly skoro až do pasu. Jenže na něco takového nemohl ani pomyslet, to by mu Vojta nejspíš utrhl hlavu.

Přestávka utekla rychle, zazvonilo a všichni se vrátili zpátky do lavic. Adam si mohl na chvíli oddechnout, ale ne na dlouho. Měli matematiku, paní učitelka napsala na tabuli dost těžký příklad a vyvolala Vojtu. Ten si s tím vůbec nevěděl rady a vyfasoval další pětku do své úctyhodné sbírky. Tvářil se nasupeně a na Adama vrhal výhružné pohledy, jako by za tu pětku mohl on. Paní učitelka se obrátila k dětem a řekla: „Tak kdo to vypočítá? Není to přece tak těžké, takové příklady už jsme probírali.“

Nikdo se nehlásil, všichni seděli jako zařezaní.

„Tak pojď ty, Adame, z matematiky máš jedničku, tak bys to měl zvládnout,“ prohlásila paní učitelka a podala Adamovi křídu. Podíval se na tabuli a hned mu bylo jasné, že takový příklad snadno vyřeší. Chvíli přemýšlel a pak rovnou napsal výsledek. Paní učitelka ho před celou třídou pochválila: „Vidíte, Adam je u nás nový a počítá z vás nejlépe, máte hodně, co dohánět. A ty, Vojto, si vezmi z Adama příklad, jestli budeš takto dál pokračovat, tak se do šesté třídy nedostaneš.“

Za normálních okolností by se mohl Adam z takové pochvaly radovat, ale teď zrudl a div se nepropadl hanbou. Šel si sednout do lavice a cestou zachytil Vojtův vražedný pohled. To nedopadne dobře, myslel si, když si sedal vedle Aničky. Ta zvedla hlavu, malinko se na Adama usmála a jemu se zatetelilo srdce radostí. Ten letmý úsměv způsobil, že zbytek vyučování prožil jako ve snu a na Vojtův vražedný pohled úplně zapomněl.

Po vyučování spěchal domů, neohlížel se napravo nalevo, jen aby už byl u dědečka v hájovně. Měl to dost daleko, musel dojít až na konec městečka a pak se vydat po úzké pěšince k lesu. Na jeho okraji stála osamělá hájenka, jako by se skrývala před lidmi a toužila si zachovat všechna svá tajemství ukrývající se za jejími silnými kamennými zdmi. Adamovi cesta rychle ubíhala a v duchu se radoval, že nikoho nepotkal.

Jeho radost však netrvala dlouho. Kousek před domem za sebou uslyšel kroky a prudce se otočil. Za jeho zády stál udýchaný Vojta, kterému se podařilo ho dohonit. Adam se lekl a zalapal po dechu. Vojta se zašklebil, ani nepočkal, až se Adam vzpamatuje, a hned spustil: „Tak ty si myslíš, že když jsi z Prahy, tak jsi něco lepšího? Ale to se teda pleteš, Pražáku. Jsi obyčejný zbabělec, co si nechá všechno líbit a pořád se jenom třeseš strachy.“

„To není pravda,“ vyhrkl Adam, zaskočený tím, co mu Vojta řekl, i velkou nespravedlností, která se mu děla. On se přece Vojty nebojí, ale nechce se od něj nechat vyprovokovat ke rvačce. Nebude se prát, perou se jenom hlupáci, to tvrdí táta a ten má vždycky pravdu.

„Dobře, když jsi tak statečný, tak to dokaž,“ prohlásil Vojta a zase vrhl na Adama ten svůj vražedný pohled.

„Klidně, ale jak to mám dokázat?“ zeptal se Adam a horečně přemýšlel, co má Vojta za lubem. Nemusel čekat dlouho, Vojta se hned vytasil s plánem, který vymyslel cestou ze školy. „V noci, teda přesně o půlnoci, až bude zvonit kostelní zvon, přijď na hrad, ale ne že hned zase utečeš domů. Musíš to tam pořádně prohledat, bude tam schovanej dopis, ten si vezmeš a druhý den mi ho ukážeš ve škole, abych měl jistotu, žes tam doopravdy byl. Jo, a abys věděl, tak na hradě straší, tak si dávej bacha!“

Pokud se Adam nechtěl před Vojtou úplně znemožnit, nezbývalo mu než souhlasit. „Dobře,” řekl pomalu, „budu tam přesně o půlnoci, najdu ten dopis a druhý den ti ho donesu do školy. A jestli si myslíš, že se bojím strašidel, tak seš úplně vedle. S takovou blbostí na mě nechoď, na strašidla věří tak akorát mimina, já teda určitě ne.“

Vojta se ušklíbl, přejel Adama pohradavým pohledem a procedil mezi zuby: „No, ještě uvidíme, Pražáku,“ otočil se a rychle zmizel mezi stromy.