Pád vzhůru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Richard Rohr

Pád vzhůru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Na obálce:

Mark Rothko

bez názvu (1969)

Richard Rohr

Falling Upward. A Spirituality for the Two Halves of Life

Published by Jossey-Bass. A Wiley Imprint

All Rights Reserved. This translation published under license.

Copyright © 2011 by Richard Rohr. All rights reserved

Translation © Julie Žemlová, 2015

ISBN tištěné verze 978-80-7601-586-9

ISBN e-knihy 978-80-7601-591-3 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-592-0 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-590-6 (1. zveřejnění, 2022)

Pozvání na další cestu

Cesta do druhé poloviny vlastního života čeká na každého. Ne všichni se po ní vydáváme, ačkoliv všichni stárneme, někteří víc než druzí. Z nějakého důvodu zůstává „cesta dál“ dobře utajovaným tajemstvím. Mnoho lidí vůbec neví, že nějaká taková cesta existuje. Těch, kteří ji znají, mluví o ní a vědí, že se liší od cesty, po níž jsme šli v první polovině života, je jen hrstka. Tak proč bych se měl právě já snažit tuhle cestu osvětlit? Jak si můžu vůbec myslet, že k tomu mám co říct? A proč bych se měl obracet k lidem, kteří jsou stále ještě na své první cestě a jsou tam spokojení?

Mám nutkání psát, neboť po čtyřiceti letech, které jsem jako františkánský učitel strávil na mnoha místech v mnoha zemích a pracoval s různými náboženstvími i institucemi, zjišťuji, že spousta lidí i institucí, ne-li přímo většina, zůstává vězet ve starostech první poloviny života. Tím mám na mysli, že většina lidí se nepřestává zajímat o budování své osobní (či stále lepší) identity, vytyčuje si nejrůznější hranice, hledá jistoty a vztahuje se k lidem a projektům, jež považuje za významné. Takové cíle jsou v jisté míře dobré, a dokonce potřebné. „Dejte mi pevný bod a pohnu Zemí,“ řekl řecký filozof Archimedés, když pochopil princip páky, a my všichni se snažíme najít „pevný bod“, abychom mohli alespoň o trochu pohnout světem. Kdybychom neusilovali o splnění tohoto prvního důležitého úkolu, bylo by na světě mnohem hůř.

Ale domnívám se, že tento úkol první poloviny života není ničím víc než cestou k startovnímu bloku. Je to rozcvička pro zahřátí, ne celý běh. Je to loď, nikoliv břeh. Když si člověk uvědomí, že cesta pokračuje dál, bude se možná rozcvičovat trochu jinak – tak, aby byl lépe připraven na to, co bude následovat. V každém věku by si měl člověk uvědomovat život v jeho celku, k čemu tíhne a kam směřuje.

O další cestě vpřed se dozvídáme z jasných a podmanivých slov těch, kteří tam došli, z posvátných i sekulárních textů, jež nás tam zvou, z vlastního pozorování lidí, kteří do tohoto nového teritoria vstoupili, a bohužel také od těch, kteří se, jak se zdá, tím směrem nikdy nevydají. Další cesta vpřed se většinou jeví jako neodolatelné pozvání, naděje či příslib. Jsme k ní vybízeni, ale není nám nařízena, snad proto, že je třeba, aby se na ni každý vydal svobodně se vším, co má, tedy s celým tím zaneřáděným a nezpracovaným nákladem svého vlastního jedinečného života. Dát se na ni nemusíme, ale rozhodneme-li se jít, pak nejsme bez pomoci. Na této cestě jsou ukazatele, vyznačené trasy, úplně nové cíle, pár výstražných znamení, a dokonce osobní průvodci. Doufám, že vám budu moci posloužit tím, že vám v této knize nabídnu od každého trochu.

Všechny tyto zdroje a prameny mi dodávají odvahu a touhu pokusit se zmapovat nejen terén této další cesty vpřed, ale také terén naší první cesty, a především nezbytné přechodové momenty Jak poznáte z názvu jednotlivých kapitol, za obvyklé přechodové momenty považuji určitý druh „nezbytného utrpení“, padání přes kameny ležící na cestě, spoustu zápasů s vlastním stínem, avšak často jen sžíravou touhu nalézt „sebe sama“, touhu po „něčem lepším“ či to, co budu nazývat „steskem po domově“.

Věřím, že nahlédnete pravdivost této mapy, i když se jedná o duchovní pravdu, kterou „nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance“ (1K 13,12) – a zároveň ji vidíme jasně. Jenže každé zrcadlo, do něhož se díváme, je dílem lidských rukou, jako jsou ty moje. Duchovní jazyk je nutně symbol a metafora. Světlo pochází odjinud, musí se ale odrážet prostřednictvím nás, kteří dosud kráčíme po svých cestách. Jak mi před nedávnem řekl Desmond Tutu, když jsme spolu navštívili Kapské město: „My, Richarde, jsme jenom žárovky, a naším úkolem je zůstat zašroubovaní!“

Věřím, že Bůh nám v okamžiku našeho „neposkvrněného početí“ dává duši, naši nejvnitřnější identitu, naše pravé Já¹, jedinečný plán určený jen pro nás. Na samém počátku nainstaloval Výrobce jedinečný kousek nebe přímo do svého výrobku! A obdaroval nás časem vyměřeným k tomu, abychom svůj osud odhalili, rozhodli se pro něj a žili jej naplno. Pokud to neuděláme, promarníme nabídku, kterou naše pravé Já v této své jedinečné formě už nikdy nedostane – snad právě to je důvod, proč téměř všechny náboženské tradice o těchto věcech mluví mocně působivými slovy jako o „nebi“ a „pekle“. Pro každého z nás i pro svět jako celek má zcela zásadní a naléhavý význam, abychom poznali svoji duši. Svoji duši nevytváříme ani neděláme, jen ji „pěstujeme“. Jsme nešikovnými správci své vlastní duše. Jsme nadáni energií vedoucí k osvícení a velká část duchovních děl se zaobírá tím, jak nestát v cestě tomuto docela přirozenému růstu a probouzení. Zdá se, že se potřebujeme mnohé odnaučit, abychom se dostali k tomuto základnímu životu, který je „skryt v Bohu“ (Ko 3,3). Ano, tato transformace je často v mnohem větší míře záležitost odnaučování se než učení, proto ji také náboženské tradice označují jako „konverzi“ či „pokání“.

1 Dovolím si v u tohoto pojmu v celé knize používat počáteční velké písmeno, aby bylo zřejmé, že se nevztahuji k našemu malému já či psychologickému
bytostnému já (self), ale k většímu a základnějšímu Já, kterým jsme v Bohu.

Pro mě osobně to žádný básník nevystihl dokonaleji než nenapodobitelný Gerard Manley Hopkins ve své básní „Ledňáčka oheň vábí“,² inspirované Dunsem Scotem:

2 Jan Duns Scotus (1266–1308) byl františkánský filozof, který výrazně ovlivnil Thomase Mertona a Gerarda Manleye Hopkinse, jakož i nás všechny, kteří máme rádi jeho subtilní argumentaci, s níž poukazuje na Boží svobodu, kosmického Krista a nenásilnou teorii spásy, a kterým se líbí jeho nádherná doktrína „totosti“ vyjádřená v této básni. Podle Scota Bůh nevytváří kategorie, třídy, skupiny či druhy, ale jen jedinečná a konkrétní individua. Každá věc je jedinečné „toto“. Viz Ingham, Mary Bethová, Scotus for Dunces, St. Bonaventure, N. Y.: St. Bonaventure University 2003; Hopkins, Gerard Manley, Svíce uvnitř, Velehrad – Olomouc: Refugium – Centrum Aletti 2002, překl. J. Hrdlička, s. 44.

Tak i každá smrtelná věc jedno a totéž jen

dělá: dělí se, sdílí v tom, čím uvnitř je,

své vlastní JSEM hlasitě hlásá, hláskuje

a křičí: Co dělám, to jsem já, proto tu jsem

Vše, co po nás Bůh žádá, a jediné, co mu můžeme dát, je, abychom s pokorou a hrdě vrátili produkt, který nám byl dán – tedy sami sebe! Myslím, že mystikové a svatí, tyto finální produkty, jsou pro Boha cennější, než si uvědomujeme. Ale bez ohledu na to, co toto Tajemství znamená, je jisté, že jsme jeho součástí. Skutečné náboženství je vždycky hluboko uložené intuitivní vědomí, že se podílíme na něčem velmi dobrém, čeho se přes veškeré naše snahy nelze zbavit či čemu se nelze vyhnout.

Nejlepší teologie dnes ve skutečnosti zaznamenává silný „obrat k účasti“, která je opakem pouhého pozorování, potvrzování, moralizování či příslušnosti ke skupině. Není nic, k čemu by bylo lze se připojit, je tu jen cosi, co lze jako přímý účastník poznat, protrpět a radovat se z toho. Už jste v proudu věčnosti, který by křesťané nazvali božským životem Trojice.

Zda své pravé Já nalezneme, záleží velkou měrou na čase, který nám byl vyměřen a na množství svobody, která nám v tomto čase byla dána, a nakolik jsme se pro ni rozhodli. Život je vskutku „momentální“, tvořený shlukem okamžiků, v nichž se nám hlubší „Já“ pomalu odhaluje, jsme-li připraveni si toho všimnout.

Chopit se svého vnitřního plánu, což je dobrý popis naší duše, a s pokorou jej formou lásky a služby vracet Bohu a světu, je naším nejvyšším zájmem. Každý člověk i věc musí svou přirozenost plně vyjádřit, ať to stojí cokoliv. To je smyslem našeho života a nejhlubším významem „přirozeného zákona“. Jsme tu proto, abychom to, co nám bylo nejprve dáno, svobodně a plnou měrou vrátili – avšak nyní osobně, námi samými! Je to pravděpodobně nejodvážnější a nejsvobodnější čin, který kdy učiníme – a abychom to mohli udělat úplně, potřebujeme obě poloviny života. V první polovině života hledáme scénář, v druhé ho už sami píšeme a snažíme se osvojit si jej.

Takže se připravte na velké dobrodružství, na dobrodružství, k němuž jste byli skutečně zrozeni. Jestli se nikdy nedostaneme ke svému kousku nebe, nemá náš život valný smysl a stáváme se strůjci svého vlastního „pekla“. Připravte se na novou dávku svobody, pár nebezpečných svolení, naději odnikud, nečekané štěstí i překážky na cestě, radikální milost a naléhavou odpovědnost, kterou je třeba převzít za sebe i za náš trpící svět.

Úvod

„Cíl, který je pro mladého člověka zcela normální, se pro starého stává neurotickou zábranou.“

C. G. jung

„Žádný moudrý člověk nikdy nechtěl být mladý.“

Indiánská moudrost

Existuje řada důkazů na více rovinách, že člověk má v životě přinejmenším dva hlavní úkoly. Prvním je vybudovat si pevnou „nádobu“ či identitu; druhým je zjistit, co by mělo být jejím obsahem. První úkol chápeme jako samozřejmý smysl našeho života, což ovšem neznamená, že jej také řádně plníme. Druhý úkol, jak slýchávám, příliš nevyhledáváme, spíš se nám děje; jen málo lidí k němu dospěje plánovaně, záměrně a s nadšením. Takže si teď možná říkáte, zda má valný smysl připravovat si průvodce tímto teritoriem dopředu. Ale přesně to musíme udělat. Je životně důležité vědět, co přijde a co se nám nabízí.

Jsme kulturou „první poloviny života“ zaměřenou na to, jak úspěšně přežívat. Většina kultur i jedinců napříč historií až do současnosti se pravděpodobně pohybovala v první polovině svého osobního rozvoje, protože na nic jiného jim nezbýval čas. Všichni se snažíme dělat to, co, jak se nám zdá, život nejprve nabízí: budujeme si identitu, domov, vztahy, přátelství, společenství, bezpečí, stavíme důkladnou základnu svého vlastního života.

Ale daleko déle nám trvá odhalit „úkol v úkolu“, jak tomu rád říkám, tedy: to, co skutečně děláme, když děláme to, co děláme. Náplň práce dvou lidí může být stejná, ale jeden bude pracovat s více či méně pozitivní životní energií (erós), zatímco druhý s více či méně negativní energií (thanatos). Myslím, že většina z nás se pohybuje někde uprostřed.

Ve skutečnosti více než na přesná slova či skutky druhých reagujeme na jejich energii. V každé situaci si člověk energii buď bere, nebo ji dává. Tenhle rozdíl vnímá každý, může to být příjemné či nepříjemné, ale jen málokdo dokáže říct, o co přesně jde. Proč jsem přitahován nebo odpuzován? To, po čem všichni toužíme a co jeden od druhého potřebujeme, je samozřejmě životní energie nazývaná erós! Ta vždycky věci přitahuje, tvoří a spojuje.

Jistě měl tohle Ježíš na mysli, když řekl, že dobrý strom lze od špatného poznat jedině „po jeho ovoci“ (Mt 7,20). Skupina či rodina prostoupená životní energií je produktivní a pevná; ve skupině či rodině prostoupené energií smrti se budou za každou interakcí skrývat pomluvy, cynismus a nedůvěra. Přesto člověk většinou nedokáže přesně rozpoznat, jak to je. To je moudrost „druhé poloviny života“ neboli to, co svatý Pavel nazývá „rozlišováním duchů“ (1K 12,10). Snad tato kniha poslouží jako škola takového rozlišování a moudrosti. Tuto naději do ní vkládám.

Z první do druhé poloviny života vykročíme přesně v okamžiku, kdy si začneme všímat a hledat integritu v úkolu uvnitř úkolu. Integrita souvisí velkou měrou s očišťováním vlastních pohnutek a s pěstováním upřímnosti ve vztahu ke skutečným motivům našeho jednání. Je to těžká práce. Zpravidla tomuto vnitřnímu úkolu nevěnujeme pozornost, dokud nějak nenarazíme či neselžeme při plnění úkolů vnějších. Z důvodů, které mi dosud nejsou zřejmé, se tento model neustále opakuje.

Jsme-li k sobě upřímní, vidíme, že náš život není jen optimistické zrání vyplněné úspěchy, ale také mnoho pádů a selhání. Tyto pády a selhání musejí mít nějaký smysl, smysl, který kultura ani církev zcela nepochopily. Selhání pro nás bývají většinou matoucí, ale nemuselo by tomu tak být. Vlastním pozorováním jsem došel k přesvědčení, že dokážeme-li trochu lépe objasnit obvyklou posloupnost, etapy a nasměrování životního cyklu, pak se řada praktických otázek a dilemat vyřeší. To neznamená, že bychom se mohli vyhnout cestě samotné. Každý jí musí sám projít, do té doby nemůže nahlédnout lidský život z velké Perspektivy.

Možná bychom tuto knihu mohli nazvat „Rady na cestu“, s podtitulem „pomůcka pro lidi na cestách“. Nebo ji můžete brát třeba jako lékařskou brožuru popisující symptomy infarktu, který vám možná v budoucnu hrozí. V době, kdy se cítíte dobře, vám může takové čtení připadat jako ztráta času, ale když pak skutečně dostanete infarkt, může pro vás být otázkou života a smrti.

Předpokládám, že se dostanete do druhé poloviny života, i když samozřejmě doufám, že pak žádný infarkt neproděláte (pokud ovšem „infarkt“ nechápete symbolicky!).

Když říkám, že vstoupíte do druhé poloviny života, nemyslím to striktně chronologicky. Někteří mladí lidé, zvláště ti, kteří záhy prošli utrpením a poučili se z něj, již v druhé půli jsou, zatímco někteří starci jsou docela dětinští. Pokud se stále nacházíte v první polovině života, ať chronologicky, či spirituálně, pak doufám, že vám tato kniha bude dobrým průvodcem a ukáže vám hranice i řadu možností, bude vás varovat i vám leccos povolí. Pokud již ve druhé polovině života jste, pak doufám, že vás tato kniha přinejmenším ujistí o tom, že nejste pošetilci – a snad vám bude na vaší cestě též vydatnou posilou.

Nikdo z nás do své duchovní dospělosti nevstupuje zcela po svém a jen ze svobodné vůle. Jsme vedeni Tajemstvím, které duchovní lidé správně nazývají milost. Většinou je nutné nás na tuto cestu vylákat nebo nás k ní přemluvit, nebo – věřte tomu nebo ne – se na ni dostaneme v důsledku nějakého „prohřešku“. Jako Jákob, který získal své požehnání lstí, a Ezau, který o to své přišel selháním (Gn 27). Ti, kteří tuto cestu projdou úplně celou, jsou v Bibli považováni za „povolané“ či „vyvolené“ a ve světové mytologii a literatuře za „předurčené“. Ale vždycky jsou to ti, kteří vyslyšeli niterné volání k „něčemu vyššímu“ a vydali se to s pomocí milosti i vlastního odhodlání najít. Od ostatních se jim většinou nedostalo žádné útěchy, natož ujištění, že si počínají naprosto správně. Dát se na cestu je vždy krokem do neznáma, je to risk v nejhlubším smyslu tohoto slova, a přesto zároveň dobrodružství.

To, co je důvěrně známe a obvyklé, poskytuje jen falešnou jistotu, a přesto se v tom většina z nás zabydlí nastálo. Nové je již ze své podstaty nezvyklé a nevyzkoušené, a tak nás Bůh, život, osud či utrpení musejí postrčit – zpravidla dost důrazně –, protože jinak bychom se nikam nevydali. Někdo nám musí jasně vysvětlit, že domov není od toho, abychom se v něm zabydleli – ale abychom jej opustili.

Většinou nám nikdo neřekne, že z místa, které tak dobře známe a kde jsme zvyklí, můžeme jít dál. Instituce, včetně církví, i naše vlastní vyhlídky na budoucnost jsou určeny způsobem, který podporuje, oceňuje a uznává úkoly první poloviny života. Je to neuspokojivé a šokující, přesto myslím, že je to tak. Spíš než o rozkvět usilujeme o přežití. Snažíme se „prorazit“ a dostat na vrchol, ale příliš se nestaráme, co na něm skutečně nalezneme, ani co zanecháváme dole za sebou. Americký mnich Thomas Merton poukazoval na skutečnost, že se klidně může stát, že člověk se celý život škrábe po společenském žebříčku nahoru, jen aby nakonec zjistil, že ho opřel o špatnou stěnu.

V první polovině života většinou tušíme, že všechno nefunguje úplně tak, jak má, a nejspíš máme pravdu! Nesmí zůstat jen u toho. Řekli nám, že si máme vybudovat základy domu a postavit pěkné přízemí, ale nedali nám plány a vlastně se ani nezmínili o tom, že budeme muset postavit v patře obývací pokoj, účelnou kuchyň, útulnou ložnici a také svou soukromou svatyni. Takže mnozí, pokud ne většina, se usadí v hrubé stavbě první poloviny života a tam přežívají a nikdy nedojdou k tomu, čemu říkám „sjednocené pole“ života. Jak říká Bill Plotkin, moudrý to průvodce, mnozí se naučí „tanec přežití“, ale nikdy se nedostanou ke svému „posvátnému tanci“.

Cesta nahoru a dolů

Duše má mnohá tajemství, jež odhaluje jen těm, kteří o to stojí. Nikdy je člověku nevnucuje. Jedním z nejlépe utajovaných tajemství skrytým v pozorovatelné skutečnosti, je, že cesta nahoru je cesta dolů. Nebo chcete-li, že cesta dolů je cesta nahoru. Tento jev je pozorovatelný v celé přírodě. Můžeme jej sledovat na změně ročních období i na proměnách látek na zemi, stejně jako na šesti stech milionech tun vodíku, které Slunce každý den spálí, aby osvětlovalo a zahřívalo Zemi, a můžeme jej dokonce pozorovat na metabolismu a zákonitostech přijímání potravy a hladovění. Vzorec pohybu „nahoru a dolů“ se konstantně vyskytuje v mytologii, v příbězích, jako je ten o Persefoné, která musela sestoupit do podsvětí a vdát se za Háda, aby na zemi znovu nastalo jaro.

Nutnost obětovat cosi, aby bylo možné získat něco dalšího, je v legendách a literatuře téměř jediným pravidlem. Doktor Faust musí prodat ďáblu svoji duši, aby získal moc a vědění; Šípková Růženka musí spát sto let, než ji princ políbí. V Písmu nalézáme, že Jákobův zápas a poranění jsou nutné k tomu, aby se stal Izraelem (Gn 32,26–32), a že smrt a vzkříšení Ježíše byly nutné k tomu, aby vzniklo křesťanství. Motiv zániku a obnovy je tak všudypřítomný a neměnný, že jen stěží může být nazýván tajemstvím.

Přesto stále tajemstvím zůstává, nejspíš proto, že ho nechceme vidět. Nechce se nám vyplouvat na další cestu, máme-li pocit, že by to byla cesta dolů, zvláště ne poté, co jsme se tak zuřivě a usilovně drali nahoru. To je bezesporu první a nejvýznamnější příčina toho, proč mnoho lidí nikdy nedosáhne plnosti svého života. To, co považujeme za úspěch první poloviny života, se musí rozpadnout a ukázat se nám v nějakém směru jako neuspokojivé, jinak se nepohneme dál. Proč bychom to dělali?

Obyčejně musíme ztratit práci, přízeň, dobrou pověst, setkat se se smrtí, prodělat nemoc, nebo nám voda musí sebrat dům. Tento model je tak zřejmý, že se člověk musí opravdu velmi snažit, nebo být nemožně intelektuálně líný, aby mu tohle ponaučení uniklo. Právě to bylo samozřejmě hlavní myšlenkou Scotta Pecka v jeho nejprodávanější knize The Road Less Traveled. Sám mi jednou řekl, že si myslí, že většina západních lidí je prostě duchovně líná. A je-li člověk líný, zůstane tam, kde je, i když to k ničemu nevede. Je to jakýsi duchovní ekvivalent k druhému zákonu termodynamiky: vše zpomaluje, pokud to není znovu uvedeno do pohybu vnější silou. Spiritualita by se mohla nazývat „vnější silou“, přestože se překvapivě nalézá „uvnitř“, ale k tomu se dostaneme později.

Pády, tedy to, o čem budu zanedlouho mluvit jako o „nutném utrpení“, jsou zahrnuty v cestě. Mluví o tom všechny prameny počínaje příběhem o Adamovi a Evě a tím, co představují. Ano, „zhřešili“ a byli vyhnání z rajské zahrady, ale z téhož skutku vzešlo jejich „poznání“, svědomí a další vlastní cesta. Ale všechno to začalo přestoupením. Pouze lidé neznalí posvátných příběhů se mohou podivovat nad tím, že jablko snědli. Už ve chvíli, kdy jim Bůh výslovně říká, aby to nedělali, víte, že to udělají! To tvoří osu celého příběhu, v němž se sami nacházíme.

Není to tak, že možná zažijete utrpení a pády. A neplatí, že vás utrpení a pády postihnou, jen budete-li se chovat špatně (což si věřící lidé často myslí), ani že dopadnou jen na pár nešťastníků či lidí žijících kdesi jinde, ani že se jim svou chytrostí či počestností můžete vyhnout. Ne, utrpení a pády přijdou a dopadnou na vás. Ztráty, pády, selhání, hřích a utrpení, které je s těmito prožitky spojeno, – to vše je potřebná, a dokonce prospěšná součást lidské cesty. Jak svým středověkým jazykem říká má oblíbená mystička Juliana z Norwiche: sin is behovely – „sluší se hřešit“!

Hříchu a omylům se stejně nelze vyhnout (Ř 5,12), a snaží-li se o to člověk příliš vášnivě, často si přivodí ještě větší problémy. Ježíš velmi rád vypráví příběhy, jako jsou ty o farizeji a celníkovi (L 18,9–14) a ještě známější o marnotratném synovi (L 15,11–32), v nichž se jeden člověk chová celý život příkladně, ale vlastně špatně; a druhý dělá všechno úplně špatně, a nakonec se stane Božím oblíbencem! A teď si s tím poraďte! Ježíš nám také říká, že jsou dvě skupiny lidí, kteří se před tímto pokořujícím překvapením snaží zavírat oči a dovedně ho popírají: ti, kteří jsou tuze „bohatí“, a ti, kteří jsou tuze „zbožní“. Obě skupiny mají pro sebe jiné plány a svou loď se snaží kormidlovat podle předem připraveného vlastního itineráře. Dvěma různými cestami jdou „nahoru“ a jakékoliv cestě „dolů“ se vyhýbají.

Tato perspektiva cesty „dolů a nahoru“ nezapadá do naší západní filozofie pokroku a neslučuje se s naší touhou jít stále vpřed, ani s náboženskou představou dokonalosti a svatosti. „Doufejme, že to není pravda,“ říkáme všichni, „nebo že to alespoň pro mě neplatí.“ Jenže odvěká tradice, někdy nazývaná tradiční moudrostí, nám říká, že to je a vždycky bude pravda. Svatý Augustin tomu říkal tajemství exodu (anebo „paschální tajemství“, podle hebrejského svátku „Pesach“).

Dnes bychom mohli použít celou řadu metafor: zpětný chod, změna herní taktiky, pád z vozu, který jsme si sami zkonstruovali. Takovou melu by si nikdo záměrně nevybral; musíme do toho nějak „spadnout“. Ti, kteří příliš pečlivě řídí svůj vyšší systém, zpravidla vůbec nedovolí, aby se něco takového stalo. Než bychom sami byli aktéry, spíš se nám to děje, a nevěřící lidé mnohdy tyto vynucené strategické změny přijímají ochotněji než věřící, kteří si předem vypracovali soukromý plán spásy. Tak si vykládám Ježíšova záhadná slova: „Vždyť synové tohoto světa jsou vůči sobě navzájem prozíravější než synové světla“ (L 16,8). Viděl jsem až moc naštvaných starých křesťanů a duchovních, než abych mohl tuhle smutnou pravdu popřít. Ale zdá se mi, že totéž platí pro všechna náboženství, pokud nevedou člověka k jeho skutečné proměně.

V této knize chci psát o tom, že toto poselství pádu a vzestupu se v mnoha náboženstvích včetně křesťanství a zvláště v něm velmi těžko intuitivně přijímá. Duchovně rosteme mnohem víc tím, že děláme věci špatně, než že je děláme dobře. To je možná ústředním poselstvím o duchovním růstu, avšak nějak se zdráháme tomu uvěřit. Vlastně si myslím, že ze všech stávajících koncepcí „prvotního hříchu“, je tohle ten jediný jeho smysl, s nímž se dá pracovat. Od počátku máme v mléce mouchu, ale zdá se mi, že než všechno vylít, je lepší pokusit se nějak si s mouchou poradit.

Jestli existuje něco takového jako lidská dokonalost, pak vychází z toho, jak dokážeme pracovat s nedokonalostí, která je všude kolem a hlavně s nedokonalostí, která je v nás. Jak důmyslně Bůh skryl svatost, aby ji našli jen pokorní a opravdoví! Dokonalý člověk je nakonec mnohem spíš ten, který dokáže vědomě odpustit a přijmout nedokonalost, než ten, který si myslí, že se nad nedokonalost zcela povznesl. Jakmile to člověk vysloví jasně a nahlas, vypadá to jako samozřejmost. Vlastně bych řekl, že vyžadovat dokonalost je největší nepřítel dobra. Dokonalost je koncept matematický či božský, dobrota je nádherný koncept lidský, zahrnující nás všechny.

Mnozí tím, že popírají bolest a vyhýbají se nutným pádům, brání sami sobě proniknout do duchovních hlubin – ale tím si odpírají i duchovní výšiny. Víra první poloviny života má téměř vždy podobu různých pravidel a „přikázání“, která v nás mají pěstovat poctivost, čistotu, pospolitost, tak trochu jako ve skautském oddílu. Určitá „čistota“ a sebekázeň je přinejmenším nějaký čas v první polovině života potřeba, což nám nádherně prezentuje židovská Tóra. Také jsem byl dobrý skaut a k tomu ministrant, který v necelých deseti letech jezdil na kole do kostela na ranní mši v šest hodin. Doufám, že to ve vás vyvolává stejný obdiv, jaký jsem tenkrát cítil sám nad sebou já.

3 Viz Rohr, Richard, Adamův návrat: Mužská iniciace, Vyšehrad: Praha 2005.

Zakládající mýtus

4 Armstrongová, Karen, Krátká historie mýtu, Praha: Argo 2006.

5 Jako „Honest Abe“ byl nazýván prezident USA Abraham Lincoln (1809–1865). – Pozn. překl.

6 Rohr, Richard, Nahá přítomnost. Mystici to vidí jinak, Brno: Cesta 2013.