Mámou

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Šárka Ferrerová

Mámou – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Osobní díky

Soře

děkuju za inspiraci.

Davidovi

děkuju za Soru a za podporu.

Saše, Denče a Janě

děkuju za dodání odvahy.

Všem dalším zmíněným kamarádkám (a kamarádovi)
děkuju za rady, tipy a hlavně za to, že to s nimi můžu sdílet.

Sořiným babičkám, dědečkům a prababičkám
děkuju hlavně za to, že jsou.

Autorské díky

Knížka vznikla díky pomoci spoustě dobrých lidí a pár z nich si přálo nechat v ní i tištěnou stopu. Tady jsou:

létající Hana Opálková

s láskou vařící a s dětmi si hrající Ana Nogales Díaz

spolunosící a letadla pilotující Kateřina Machula

Báru, Valkyrie a maso milující Tomáš Pešek

nejlepší dětský knížky vybírající Dana Antlová

vánočně-novoroční dětská parťačka Majda Fišerová

týmově vášnivá Ron Miasnikov

a profi máma všem (dětem, parašutistům i koním) Alenka Košťálová-Hörmann

Je to zkrátka celý o prožití jednoho těhotenství, porodu a popasování se s novou životní rolí.

Rolí matky.

Kapitola 0

Jednorožčí mámou

Když jsem měla ještě Soru v břiše, moje kamarádka Saša mi řekla, že budu určitě máma-jednorožec. Vlastně nevím, jestli se to tak vůbec říká, nebo si tohle označení vymyslela sama. Ale chtěla mi tím říct, že budu mít setsakra neobyčejný a hlavně záviděníhodný štěstí. Můj porod bude trvat půl hodiny a budu si u toho číst Steinbecka. Dva dny po porodu budu mít na břichu pekáč buchet a šest týdnů po něm mi už bude dítě vyklízet myčku a u toho říkat vyjmenovaná slova po B.

No, úplně jednorožčí mámou nejsem a ani duhu neprdím (můj muž to může potvrdit). Ale kliku nejspíš mám. A ač jsem za ni strašně ráda, nechci se s ní nijak vytahovat. Vyprávím všechno tak, jak to bylo či jak si to ve víru událostí pamatuju. Anebo jak jsem to viděla a vidím zpoza sem tam nasazených růžových brýlí.

Budu ráda, když si je na čtení nasadíte taky.

A řekněme si na rovinu – nemáme svým způsobem jedno obrovitánský ukakaný, ublinkávací, uječený štěstí všichni rodiče? Není nakonec jedno, jestli jsou naše břicha pekáče buchet, nebo jen jedna velká buchta? Hlavně když jsou ti naši pacholci na světě?

Jasně že jo!

Kapitola 1

Mámou podle občanskýho zákoníku

Že by to byli ti slibovaní poslíčci, ptala jsem se sama sebe, zatímco jsem si sedala na židli. Párkrát jsem se nenápadně, ale zhluboka nadechla.

„Tak co? Jak bylo s našima?“ ptal se David.

„Jo. Prima. Prošli jsme se po Malé Straně, vylezli na Hrad a pak jsme se stavili na oběd ve španělské restauraci.“

„Španělské?“

„Jo. Chtěli jsme českou, ale ty, na který jsme narazili, měly plno a my měli hlad, tak jsme dali španělskou. Alespoň si od české na chvilku oddychli,“ usmála jsem se.

Zatímco se David převlíkal z pracovního, poslala jsem Denče a Saše zprávu, že mám možná konečně ty slavný poslíčky. Saša mi odpověděla, že mám odpočívat a třeba to přejde. Je fakt, že jsem své budoucí dceři řekla, že osmadvacátého a devětadvacátého jsou přijatelný data pro její debut a můj těhotenský průkaz na zítra předpovídal ve středních Čechách biozátěž trojku, střídavé výkřiky a možnost porodu. Nejspíš by ale bylo vhodnější, kdyby ten můj plod vydržel až do druhýho ledna nebo dál. Lenka přece říkala, že pro sportovce je lepší datum narození na začátku roku než na konci. A ta o tom musí něco vědět, když byla na olympiádě. Co je ale důležitější, že dětský pokoj zrovna zabrali tchán s tchyní. A to úplně nejdůležitější, ještě jsem s tím sakra úplně nepočítala!

Když jsme došli domů, jakoby nic jsem si začala listovat knihou o těhotenství a porodu. Prvních pár měsíců jsem poctivě četla každý týden, co se ve mně děje a co bych měla a neměla. Poslední dva měsíce na to ale nějak nebyl čas a zrovna kapitoly k osmýmu a devátýmu měsíci se porodu logicky věnovaly podstatně víc. Zatímco jsem se rychle snažila pobrat co nejvíc informací a sem tam prodýchat nějakou jemnou kontrakci, věnovala jsem taky hodně pozornosti tomu, abych žádnou pozornost nevzbudila. Davidova máma vařila a David s tátou spolu pili pivo a o něčem si povídali. Není potřeba plašit. Však ono to ještě přejde.

„Jsem docela unavená. Půjdu si už lehnout,“ řekla jsem a šla do ložnice. Davidova máma odešla před nějakou chvílí taky. Stahy sílily a přicházely teď minimálně každou půlhodinu. V posteli jsem si četla a při každé kontrakci jsem knížku odložila, schoulila se vkleče do klubíčka, zavřela oči a prodýchávala bolest anebo zadržovala dech. Byla jsem ráda, že si to můžu prožívat sama, v klidu, v přítmí, v mé nejoblíbenější posteli na světě.

Dlouhou dobu jsem v hlavě převalovala myšlenku, že bych se o to měla jít podělit s Davidem. Když jsem se k tomu konečně rozhoupala, bylo nejspíš kolem půlnoci. Davidův táta už šel určitě taky spát. Slyšela jsem Davida, jak hraje na playstationu a, jak je jeho zvykem, nadává u toho. Někdy mě to vytáčí do běla a jindy se tomu pod vousy směju. Dneska jsem byla ráda, že mi tím dává prostor být sama a moct si sem tam bolestí trošku pomručet, aniž by to někdo slyšel. Počkala jsem, až přejde další kontrakce, a vyšla z ložnice ven.

„Cariño, zatím buď v klidu. Jen jsem ti přišla říct, že je malá asi na cestě ven.“

„Jedeme do nemocnice?“ Celé jeho tělo se napjalo.

„Ne. V pohodě si to dohraj. Budu v posteli.“ Dala jsem mu pusu do vlasů a v klidu odkráčela.

David za mnou za chvilku přišel a po pár kontrakcích se mě znovu ptal, jestli bychom neměli jet do nemocnice. Jenže mně se vůbec nechtělo. Doma bylo tak příjemně. Rozhodla jsem se tam alespoň zavolat, hlavně abych ho uklidnila.

„Dobrý večer. Jmenuji se Šárka Ferrerová. Jsem k vám nahlášená k porodu a myslím, že to bude brzo. Už mám kontrakce.“

„Dobrý večer,“ odpověděl příjemný ženský hlas, „voda vám ještě nepraskla?“

„Ne.“

„A jak často ty kontrakce máte?“

„Nevím, tak každých dvacet, patnáct minut?“

„A jak se cítíte?“

„Dobře.“

„Tak pokud chcete, klidně můžete ještě zůstat doma. Můžete si dát teplou vanu nebo sprchu a ono to možná přejde, anebo naopak zesílí. Zavolejte znovu, až budete mít kontrakce každých pět minut. A pokud byste chtěla, nebo by vám praskla voda, přijeďte hned.“

„Dobře. Děkuju a zatím hezký večer.“

„Na shledanou.“

Položila jsem telefon a přetlumočila Davidovi, co mi řekli. On se pak se vší vážností ujal úkolu sledovat, jak často mám kontrakce. Místo patnácti, dvaceti, jak jsem informovala příjemný hlas v telefonu, to bylo spíš každých deset minut. David mi začal dopředu hlásit, kdy nejspíš přijde další. A fakt to vycházelo. Taky mi mezitím napustil vanu. Někdy tou dobou vyšel z dětskýho pokoje Davidův táta a ptal se, jestli je všechno v pohodě. David mu řekl, že jo, že jsem jen nějaká rozleželá, a tak si jdu trošku pohovět v teplé vodě. Davidův táta se s tím spokojil, zašel si na záchod a pak se vrátil do postele. Samotnou mě překvapovalo, že nás (teda zejména mě) v tak malým bytě nebylo slyšet natolik, abychom Davidovy rodiče vzbudili. Ale ještě že tak. Byla jsem ráda, že to v rámci možností probíhalo v poklidu. Ve vaně jsem nakonec přetrpěla jen asi dvoje kontrakce a chtěla jsem odtamtud pryč. Cítila jsem potřebu být vkleče a v naducaných peřinách.

„Dobrý večer. Volala jsem před chvílí a už mám kontrakce každých pět minut.“

„A jak vám je?“

„Dobře,“ odpověděla jsem a fakt jsem to tak cítila.

„Máte klidný hlas. Jestli chcete, tak ještě můžete zůstat doma. Ale kdyby vám praskla voda, určitě hned vyrazte.“

„Tak jo, děkuju.“

Další kontrakce.

A u té následující to přišlo. Praskla mi voda. Líp nebo jinak to prostě popsat neumím. Je to přesně takový pocit. Prasknutí vody. A zčista jasna je všude mokro a člověk ví, že je potřeba začít to nějak řešit.

„Tak jedeme,“ prohlásila jsem a ručník, co jsem měla po koupání naštěstí ještě po ruce, jsem si bez váhání nacpala do tepláků. Jó, porod není módní přehlídka.

„Jdu vzbudit naše,“ prohlásil David.

„Ne,“ odvětila jsem nekompromisně.

„Co?“ nechápal.

„Nech je spát. Jedeme sami.“

„Tak jim aspoň napíšu vzkaz.“

Šárka začala rodit. Jeli jsme do nemocnice. Besos.

Moje příjemná a klidná doba porodní byla ta tam. Vystřídala ji kachní chůze s ručníkem mezi nohama, chvilka klečení na chodníku před domem, zběsilý šmátrání po bezpečnostním pásu v autě – protože co já vím, jestli by mě při jízdě autem s kontrakcemi bez pásu svět neodsoudil jako nezodpovědnou matku? Matku! No to bude síla.

GPS hlásila šestnáct minut do cíle. To jsou tři kontrakce. To dám!

První kontrakce. Tak tohle nedám! Potřebuju klečet. Bezpečnostní pás nepás, začala jsem se prohýbat a kroutit, z mručení se už nejspíš stal křik.

David naštěstí řídil rychle, ale taky mi přišlo, že zodpovědně a s chladnou hlavou. Až skoro o rok později jsem zjistila, že jel celou cestu na blikačkách a neřešil rychlost. Prý když jde o zdraví, tak za to člověka nemůžou pokutovat. No nevím. Ve Španělsku třeba ne.

„Jak přijedeme k nemocnici, nechám tě před vchodem. Jdi dovnitř. Já zaparkuju a doběhnu za tebou s věcmi.“

„No to ani náhodou. Půjdeš se mnou.“

Obvykle nejsem až takový generál, ale situace přebila moji často váhavou – astrolog by řekl váhovou – povahu.

David ještě něco namítal, ale brzo pochopil, že to nemá smysl.

Místo pro auto jsme našli v malé postranní ulici vedle nemocnice. Při parkování jsem na něj asi už regulérně křičela.

„Nech to tak!“

Auta okolo určitě projedou. Není potřeba lepit to naše na obrubník. Stejně tu touhle dobou už nikdo nepojede!

A mohlo by to, co cítím mezi nohama, už být hlava?

Malá ručička na hodinách mířila lehce za čtyřku a slečna na recepci měla doteď nejspíš celkem klidnou noční směnu. Pak jsem ale vzala za kliku a s Davidem v patách jsem rázným krokem nakráčela přímo k okýnku, abych jí ten klid trošku rozhodila.

„Dobrý večer. Jdu k vám rodit.“

„Čtvrté patro. Výtah je támhle za dveřmi a rovně,“ probrala se slečna pohotově.

S rychlým poděkováním jsem se otočila a mířila směrem, kde měl být slibovaný výtah. Věděla jsem, že další kontrakce na sebe nenechá dlouho čekat. Podařilo se mi ale ujít jen pár kroků a musela jsem zase k zemi. Klekla jsem si, schoulila se do klubíčka a hlasitě čekala, až to přejde.

Slečna z recepce k nám doběhla s vozíčkem, zrovna když už bylo skoro po všem.

„Potřebujete pomoct?“ zeptala se a gestem i očima vozíček nabízela.

„Ne, děkuju. To je v pohodě,“ odpověděla jsem, zatímco jsem se stavěla na nohy, a pak jsem pokračovala dál k výtahu. Po výstupu z něj už na mě čekala tmavovláska, které, jak jsem odtušila, patřil příjemný hlas, se kterým jsem ještě před chvilkou mluvila po telefonu. Pozdravila nás, možná nám i řekla, jak se jmenuje, a chtěla, abychom šli za ní. Jenže já už zase potřebovala pauzičku na podlaze.

„Uklidněte se. Netlačte. Dýchejte. Hlavně klid,“ říkala porodní asistentka tónem, který mi naznačoval, že se tu denně potkává se ženami, co to nejspíš dramatizují víc, než je nutný. Upřímně, bylo mi to jedno.

Za chvilku jsme se všichni tři dostali na sál. U stropu bylo jedno rozsvícený světlo otočený směrem od nás a uprostřed stálo klasický porodní křeslo. „Zaujměte jakoukoliv pozici, která vám vyhovuje,“ řekla asistentka a já si na křeslo bez otálení klekla a rukama i hrudníkem spočinula na opěradle. Už je to tu zase!

„Dýchejte. Netlačte. Nahoře se můžete chytit toho madla.“

Uf! Uf.

„Vyšetřím vás, abychom zjistili, jak na tom jste.“

„Mám přinést ten porodní plán?“ ptal se David.

„Ne.“ Někde jsem četla, že porodní plán se hodí na jednu věc. Člověk si udělá představu o tom, jak by chtěl, aby porod probíhal. Díky tomu pak může vybrat porodnici, která odpovídá té představě. A pak může jít slavný plán rovnou do koše. Zaměstnanci nemocnic totiž prý nad porodními plány mnohdy jen protáčí panenky. Budoucí matky v nich často píší romány o tom, co je samozřejmý, a oni ty tři stránky napsaný písmem dvanáct s jednoduchým řádkováním musí přečíst, i když je to naprosto zbytečný. Někdy prý autorky očividně ani nerozumí tomu, o čem píší, jen papouškují věci, co se dočetly na internetu, bez dostatku kontextu a třeba si pak i protiřečí. Anebo požadují věci, se kterými doktoři stejně nesouhlasí a určitě je nebudou ochotně vykonávat, protože jim to člověk, co porod viděl nejspíš jen na videu, napsal do této veledůležitý (obočí lehce nadzvednutý) listiny.

„Tak jak to vypadá?“ zeptala jsem se porodní asistentky.

„Jo, u příští kontrakce už tlačte,“ odvětila, „porodní cesty jsou otevřené.“

Ha! Takže jsem snad měla právo si už i na chodbě zahrát trošku na rodící ženu. Nejsem žádná hysterka.

„Ještě ale budeme potřebovat vyplněnou dokumentaci, kterou jste od nás dostala při registraci.“

„Cariño, potřebuje ty papíry, co jsou v modré tašce,“ přeložila jsem Davidovi. Ten pro ně zašel a vzala si je od něj doktorka, která se k nám mezitím přidala. O chvilku a nějakou tu kontrakci později se s nimi vrátila s tím, že není vyplněno vše.

„Tady mi to podepište. A tady.“ Listovala mi formuláři před obličejem, zatímco jsem klečela na křesle a bezmyšlenkovitě podepisovala. Tolik k mé svědomité přípravě na porod. Ups.

David po celou tu dobu poslušně stál u opěrky hlavy. Poslušně proto, že jsem se ho několikrát před porodem doprošovala, aby se nesnažil koukat na to, jak mimino vyleze ven, a nezkazí nám tím sexuální život možná už navždycky. „Budu stát, kde budu chtít,“ odpovídal na to vždycky napůl svéhlavě a napůl provokatérsky. Kdo ví, proč mě nakonec poslechl. Možná si byl taky vědom určitýho rizika. Možná kvůli mně. Anebo měl strach, že se tam podívá a pak sebou sekne. Ale co si pamatuju, tak to v té bezpečné vzdálenosti od místa akce zvládal dost dobře.

„Pokud chcete, manžel vám může přinést vodu a můžete se napít, když budete mít žízeň. Vedle jsou kelímky a barel s vodou.“

Zase jsem to Davidovi předrmolila.

„To jste stejně dobrá, že tu u toho ještě zvládáte překládat.“

„To už jde nějak samo.“