Šťastné příběhy
z Čumákova

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiřina Salaquardová

Šťastné příběhy z Čumákova – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tady jsou některá věnování k této knížce.
Kdo ji komu věnoval.

Všem kámošům v mraveništi (mravenec)

Našim lidem (vaši psi)

Filharmonickému orchestru! (kos Viktor)

Hvězdám na nebi, i když jsou to možná jenom baterky na modrém papíru, my to nemáme ještě přesně prozkoumané (myši)

Potoku vlnce po vlnce, kde se houpáme jak v bavlnce (ryby, raci, čolci, mloci)

Věnování pro vesnice: Ježov, Ježkov, Ježkovice (ježek)

Nádrži plné dešťovky (vlaštovky)

Trávě tak vysoké, že dělá vlny (srnčata a srny)

Můžete ale vymyslet vlastní věnování a napsat ho sem:

.......................................................

Nebo si ho jen pomyslet.

Krtek

Kdo má hodně tet,
jede na výlet

Zvířata žijí na zemi, nad zemí a pod zemí. Krtek žije převážně pod zemí. Kdo zná nějaké odlišné krtky, například krtky, kteří poletují v hejnech a vesele krákorají, ať se nad tím ještě trochu zamyslí. Tak pět až osm hodin.

Krtek je většinou černý. To ví každý. Má lesklý černý kožíšek, přiléhavý jako dres, a je velký asi jako středně velká pastelka. Kdo neví, jak velká je středně velká pastelka, ať si najde pravítko, na něm (asi tak uprostřed) je napsáno „takhle je velká středně velká pastelka“ – a změří si to.

A pozor. Kdo zná nějaké jiné krtky, třeba růžové nebo pruhované, ten právě vyhrál první místo v soutěži Návštěvo z Marsu, vítáme tě na Zemi!

Krtek je silák, hubeňourku mu pro jistotu nikdo neříká. Má čtyři silné tlapy, těm předním by se dalo říkat ruce, ale taky jim tak nikdo neříká. Na nich má pevné drápy. Proto si umí pod zemí rychle hrabat cestičky a chodby. Když narazí na nějaký kámen, vezme to dokola nebo odbočí. A protože má dobrý čich i sluch, pozná na dálku, kde je to pod zemí bezpečné a čemu a komu se má vyhnout. Hlínu před sebou hrne celým tělem, dokonce i hlavou! A kdo teď řekne, že má doma nejchytřejšího krtka na světě, chytřejšího než všichni ostatní poměrně natvrdlí krtci, protože ten jeho nosí na hlavě přilbičku – tak ten vám určitě říká (jojojo) pravdičku. Ten má v růžích akorát tak plastového hasiče a hasičku.

Krtek má sice pevné kosti, a dokonce i tvrdou hlavu, nedá se však říct, že by byl vyloženě tvrdohlavý. Protože kdo je tvrdohlavý, ten má tvrdohlavou povahu. Chová se tak. Chová se tvrdohlavě. Často se hádá, často se zlobí a uráží, říká ne místo ano nebo možná a nikdy nechce uznat, že má druhý člověk aspoň trochu pravdu. Také dělá různé naštvané obličeje, různé naschvály. Tvrdohlavost je vlastnost. Kdo chce vidět tvrdohlavého člověka, ten ať chvilku číhá, tedy bystře pozoruje okolí. Tomu se mezi odborníky říká být na číhané.

No a kdo má hodně tet, jede na výlet. Jedna teta (Květa) se velice těšila na prázdniny. Na Honzu a na Marušku. Všimněte si, že ne na Jeníčka a na Mařenku, to by byla jiná píseň. Už od jara počítala a zpívala si: březen, duben, květen, červen... A hejhop přes příkop: už zítra! Zítra rovná se prázdniny.

Honza s Maruškou přijeli hned ráno. Teta byla dobrodružná a za takovou tetkou, to se jezdí samo. Neříkala: neskákat (zlomíte si nohu), nelézt na stromy (zlomíte si ruku), neprat se (zlomíte si nos), nelechtat se (vlétne vám do úst motýýýl), nejíst nic studeného (zmrznete) ani nic horkého (shoříte). Nene, nikdy.

Kousek za domem je zahrada a sad, sadem teče potok. Honza s Maruškou postavili hned první den na louce stan, nanosili do něj karimatky a spacáky – a teta navečer nanosila mnoho palačinek a tři baterky.

Dnes přespí všichni venku. Kdo řekne „to je toho, já spím venku každej den!“, toho nechte mluvit, ale jen když se jmenuje Alík nebo Micka.

Snědli palačinky, dívali se na hvězdy a pak už jen zívali. A teta že si lehne jako strážkyně obydlí do předsíňky, jenom pod stříšku, pěkně na karimatku.

Krtci v noci vyhrabují hlínu z chodbiček a vyhazují ji ven. Taky žádná novinka. Doma pak mají znamenitý pořádek, zato krtinců je ráno plná louka. Ale to nevadí, oni ji tak trochu nakypří. Aspoň se v noci podívají nad zem, připomenou si, jak krásně tam voní vzduch. Na hvězdy nedohlédnou, ale vědí o nich!

A tento krtek, o kterém je od začátku řeč, to je doopravdy komik. Skoro bylo slyšet, jak se na ten úklid těší, jak se rozcvičuje, jak si protahuje svaly, leští si drápy, jak se rozdýchává – a pak už jen hrabe, hrabe a hrabe. Jenže co to? Překážka. Nepřekonatelná překážka!

„Uhni.“ „Ne!“ „Běž pryč.“ „Ne! Ty běž pryč.“ „Nejdu!“ „Uteč!“ „To zrovna!“

Krtek hrabal celou noc. Kopal do podlážky a karimatky, kopal tetku do nohy, do druhé nohy, do zad, do ramene, drcal do ní hlavou, bouchal ji prackami a hrabal a hrabal až do svítání. Taková odvaha!

Ráno teta: „To byla noc! To je i na mě moc.“

Tak přece jen jsou mezi krtky tvrdohlavci. Jinak jsou to savci a hmyzožravci. Neustoupili ani jeden. A přitom by stačilo málo. Jenže teta si na to prý v noci nevzpomněla!

Nějaká novinka? Ano. Až ráno prozradila, že když byla mladší a hodně cestovala po mnoha zemích, po dolinách a po skalinách, po horách a po lučinách, naučil ji tam někdo, co se musí krtkům před spaním pod hvězdami říct.

Člověk se musí naklonit až k zemi, jako by se ukláněl. Potom na to místo zaťukat. A potom srozumitelně zvolat: „Urozený, vzácný krtku. Dovol mi tady dnes spát! Děkuji.“ Prý to umí zvolat skoro v patnácti jazycích.

Ježek

Bum, málem spadl dům.
Po příletu vichřice
počítejte břidlice
a potom se projděte,
třeba něco najdete!

Jednou v noci se v jedné zahradě přihodilo toto. Přiletěla vichřice, a aby se neřeklo, že je jen takový větříček, rozflákala střechu. Prásk, prásk, bum. A aby se neřeklo, že si jen tak láme perníček, zlomila i borovici. Prásk, prásk, bum. Borovice bác na půdu! Bum. Málem spadl dům.

Ráno přišel zamračený řemeslník. Podíval se na tu paní, která tam bydlela, pak na tu škodu a mračil se velice: „Rozbilo to i břidlice! To bude fachy za všechny prachy. Prácička na měsíc. Jestli ne teda víc!“

A mračil se jako mrak na tu paní, jako by si tu střechu rozbila nějak velice šikovně sama. A jako by velice šikovně sama zlomila taky tu borovici. A té paní najednou ukápla slza. To z toho leknutí a mračení. „No tak to mám nejradši,“ mračil se ten chlapík ještě víc. „Tady ty scénky se slzama jak hrachy. To je fakt práce za všechny prachy!“

On byl ten pan mistr mrzout. Pracoval ale za tři. To se tak říká. Jako že takový člověk zastane práci za tři lidi. Místo tří že stačí jeden. Aby si někdo nemyslel, že pracoval třeba za tři čokolády. Ten by jich snědl na svačinku aspoň 36. Kdo by jich snědl 37, ať to doma podá jako zlepšovací návrh.

Nejdřív dupal na půdě, potom rozřezal borovici, nanosil dřevo na dvůr. A borovice ho při tom pohlavkovala: flák větví. A facka bodlinami. Přesněji jehličím. Tomu se nedivme. Vždyť my to neslyšíme, když strom strachy zakřičí.

Mistr pracoval rychle jako vítr. Ale mrzoutil. Uklidil, co se dalo. Stloukl zlomené trámy, zkontroloval krovy, poskládal rozbité břidlice. Bručel si při tom: „No to je brnkačka, paráda, makačka, krása! Nad tím fakt jásám!“

Jak řekl, makačka to byla. Přicházel ráno a pracoval až do večera. V tom týdnu začal podzim. Mistr pracoval za tři, a mračil se za čtyři. „Copak ještě nesněží? Ne? No jen blázen by za deště nedělal klempířinu, že? Jen blázen by v lijáku neskládal tašky, že?“ A když mu paní přinesla na půdu čaj, křičel: „Jen blázen by na střechu nedával břidlice, zrovna když se sem valí zase nová vichřice. Že?“

A ta paní se leknutím, že by vichřice mohla přijít znovu, div zase nerozplakala. No nedivíme se. Ale už by s tím pláčem mohla přestat. Přece se nedá nad vším pořád brečet. Zvlášť když žádná vichřice široko daleko není.

Když chlap viděl zase tu slzu, oddupal zamračeně na dvůr. Prý s těma slzama jak hrachy je to fakt práce za všechny prachy. A to ať si milá paní strčí za klobouček. A pak ať si jde slzet někam na palouček.

Na dvoře u domu je hluboká vybetonovaná nádrž. Měla do ní téct voda z okapu, tak šikovně to někdo vymyslel a postavil. Ale protože se ta bázlivá paní bála, že by voda promáčela zeď a spadl by jí dům (bum bum), hází do nádrže, co se dá. Rozbité cihly, talíře, také kameny ze zahrady a různé jiné smetí. A také všechno, co spadlo ze střechy. Mimořádně zajímavé smetiště! Řemeslník do nádrže skočil, aby ten nepořádek trochu uklidil. Kusy břidlic, cihel, mezi tím plevel. A teď to přijde, pozor! Úplně dole se něco nepatrně pohnulo. List? Ne. Brouk? Ne. Myš? Ne. Tak co to bylo? Možná když se projdete, třeba něco podobného také najdete. Zvlášť na podzim.

Malé, kulaté jako klubko s bodlinami, celé bílošedé. A je to živé! Že by ježek? Byl to ježek! Vlastně ježčí mimino. Malý ježek má bodliny ještě měkké, a jak je smotaný do klubka, ani se nepozná, jestli je to ježčí kluk, nebo holka. Do té nádrže spadl, a vyšplhat sám nahoru nemohl. Možná ho tam odfoukla ta vichřice. Měl hlad? Jistě. Byla mu zima? No to si pište.

Někteří ježci to mají těžší než ostatní. Narodí se až na konci léta nebo až na podzim a nestačí se ani pořádně vykrmit, ani si připravit zimní úkryt. Neumějí si vlézt někam pod hromadu listí, zavrtat se do ní a přikrýt se jí jako peřinou. A tak ti podzimní ježci často zmrznou. Tento ježek z nádrže by jistě zmrznul taky.

Pan mistr se k němu sehnul, vzal ho na dlaň a vynesl nahoru. Chvilku si ho zblízka prohlížel, toho ježka kuličku, a zahříval. Na chvilku zahlédl malá černá očka. Nazdaaar!