Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

L. J. Shen: Hra s ohněm

Vydání první

Copyright © 2020. PLAYING WITH FIRE by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2481. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Playing With Fire vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover by RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1731-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1732-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

L. J. Shen

Hra s ohněm

Pro Chele a Lulu.

Hra s ohněm

Zlomený mladík na cestě do záhuby.

Zjizvená dívka bez jasného cíle.

Milostný příběh vytesaný do tajemství,

poznamenaný bolestí a zpečetěný lží.

Grace Shawová a West St. Claire jsou naprosté protiklady.

Ona je divná holka z food trucku.

On je tajemný rváč nelegálních zápasů, který jednoho dne vtrhl na motorce do jejího ospalého texaského univerzitního městečka a od té doby za sebou nechává spoušť.

Ona je pro svět neviditelná.

On je městem milovaný „zlý hoch“.

Ona je vadné zboží.

On je potížista.

Když West vpadne do jejího poklidného života, Grace se snaží zjistit, jestli jí přinese štěstí, nebo zklamání.

Ale čím víc ho odhání, tím víc ji West vytahuje z její ulity.

Grace toho moc neví o životě za hranicemi svého města, ale ví tohle:

Je zamilovaná do nejpřitažlivějšího kluka na Sheridanské univerzitě.

A když si člověk hraje s ohněm – zřejmě se popálí.

„Nikdy není pozdě stát se tím, kým byste mohli být.“

GEORGE ELIOT

Playlist

My Chemical Romance – „Helena“

Bikini Kill – „Rebel Girl“

Blondie – „Atomic“

Sufjan Stevens – „Mystery of Love“

Rag’n’Bone Man – „Human“

Healy – „Reckless“

Powfu – „Death Bed“

Úvod

Grace

Jediná věc, které se plameny nedotkly, byl ohnivý prsten mojí mrtvé mámy.

Vypadal lacině. Ten druh, který dostanete v plastovém vajíčku, když strčíte dolar do automatu v obchoďáku. Babča Savvy tvrdila, že máma vždycky chtěla, abych ho dostala.

Oheň symbolizuje krásu, divokost a znovuzrození, vysvětlila. V mém případě nesymbolizuje nic než zánik.

Babča mi vyprávěla pohádky o fénixech vstávajících z vlastního popela. Po tomhle prý toužila moje máma – povznést se nad své poměry a zvítězit.

Moje máma chtěla umřít a začít znovu.

Podařilo se jí jenom jedno z toho.

Ale mně? Mně se podařilo obojí.

17. listopadu 2015

Šestnáct let

Když jsem se na nemocniční posteli probrala poprvé, poprosila jsem sestru, aby mi navlékla ten prstýnek zpátky na prst. Přitiskla jsem si ho na rty a zašeptala přání, jak mě to naučila babča.

Nepřála jsem si, aby co nejdřív dorazily peníze z pojistky nebo aby na světě skončila chudoba.

Chtěla jsem zpátky svoji krásu.

Krátce potom jsem omdlela, vyčerpaná svojí pouhou existencí. Ve spánku jsem vnímala útržky hovorů, jak se v mém pokoji střídali návštěvníci.

„… nejhezčí holka v Sheridanu. Elegantní nosík. Smyslné rty. Blondýnka s modrýma očima. Je to neštěstí, Heather.“

„Klidně z ní mohla být modelka.“

„Chuděra neví, co ji čeká.“

„Bude to mít těžké.“

Pomalu jsem se probírala z kómatu navozeného léky, nejistá, co mě čeká na druhé straně. Měla jsem pocit, jako bych plavala v rozdrceném sklu. Sebemenší pohyb mě příšerně bolel. Návštěvníci – spolužáci, moje nejlepší kamarádka Karlie a můj kluk Tucker – přicházeli a odcházeli, hladili mě, chlácholili a vzdychali, ale já nechávala oči zavřené.

Slyšela jsem, jak brečí, zajíkají se a koktají, protože netušili, že jsem při vědomí.

Můj starý život – školní představení, tréninky roztleskávaček a chvatně ukradené polibky s Tuckerem pod tribunami – mi připadal nedosažitelný, neskutečný. Moje sladce kruté prokletí vyprchalo.

Nechtěla jsem čelit realitě, a tak jsem oči neotevřela, i když jsem mohla.

Do posledního okamžiku.

Do chvíle, než do mého pokoje vešel Tucker a mezi ochablé prsty spočívající na přikrývce mi zastrčil dopis.

„Promiň,“ zamumlal. Poprvé v životě byl rozpačitý, nejistý. „Už dál nemůžu a nevím, kdy se probudíš. Není to vůči mně fér. Jsem moc mladej na to, abych…“ Odmlčel se, a když vstal, jeho židle zaskřípala po podlaze. „Prostě promiň, jo?“

Chtěla jsem mu říct, aby přestal.

Přiznat se, že jsem při vědomí.

Živá.

V pořádku.

Tak trochu.

Že se snažím získat čas, protože nechci čelit svému novému já.

Nakonec jsem nechala oči zavřené a slyšela ho, jak odchází.

Cvakly dveře a já teprve po několika minutách otevřela oči a rozbrečela se.

Den potom, co se se mnou Tucker prostřednictvím dopisu rozešel, jsem se rozhodla postavit situaci čelem.

Sestra vklouzla do mého pokoje jako myška, chvatně a efektivně. Zadívala se na mě se směsicí ostražitosti a zvědavosti, jako bych byla zrůda připoutaná k posteli. Ale podle rychlosti, s níž se objevila, jsem pochopila, že čekali, až otevřu oči.

„Dobré ráno, Grace. Čekáme na tebe. Vyspala ses dobře?“

Pokusila jsem se přikývnout a okamžitě jsem toho náročného pohybu zalitovala. Zatočila se mi hlava. Připadala mi oteklá a rozpálená. Celé tělo jsem měla zafačované, všimla jsem si toho, hned jak jsem se poprvé probrala. V obvazech byly maličké škvírky pro nosní dírky, oči a pusu. Pravděpodobně jsem vypadala jako mumie.

„Páni, beru to přikývnutí jako souhlas! Nemáš náhodou hlad? Rádi bychom ti vytáhli sondu a nakrmili tě. Můžu sem někoho poslat, aby ti přinesl pořádné jídlo. Myslím, že dneska máme placky s hovězím masem a rýží a banánový chlebíček. Dala by sis, zlato?“

Odhodlaná zvednout se z vlastního popela jsem sebrala všechny své fyzické i psychické síly a odpověděla: „To by bylo skvělý, sestři.“

„Hned ti to přinesou. A mám pro tebe další dobré zprávy. Dneska je ten den. Doktor Sheffield ti konečně sundá obvazy!“ Snažila se do těch slov vložit falešné nadšení.

Nepřítomně jsem zatočila prstýnkem na prstě. Ani zdaleka jsem nebyla připravená spatřit svoje nové já. Nicméně nastal čas. Byla jsem při vědomí, při smyslech a musela jsem čelit realitě.

Sestra si vyplnila formulář a zmizela. O hodinu později přišel doktor Sheffield s babčou. Babča vypadala příšerně dokonce i ve svátečních šatech. Vyzáblá, vrásčitá, nevyspalá. Věděla jsem, že od požáru bydlí v hotelu a vede lítý boj s naší pojišťovnou. Mrzelo mě, že jí s tím nemůžu pomoct. Obvykle jsem všechny úřední záležitosti vyřizovala já.

Babča mě vzala za ruku a přitiskla si ji na prsa. Srdce jí divoce naráželo do žeber.

„Ať se stalo cokoli –,“ kožovitými, roztřesenými prsty si otřela slzy, „– jsem tady pro tebe. Slyšíš mě, Gracie-Mae?“

Když se dotkla mého prstýnku, ztuhla.

„Zase sis ho navlékla.“ Ohromeně otevřela pusu.

Přikývla jsem. Bála jsem se, že když otevřu pusu já, rozbrečím se.

„Proč?“

„Znovuzrození,“ odpověděla jsem prostě. Neumřela jsem jako máma, ale musím povstat ze svého popela.

Doktor Sheffield si odkašlal a přistoupil k posteli.

„Připravená?“ vrhl na mě omluvný úsměv.

Zvedla jsem palce nahoru.

Tohle je začátek zbytku mého života…

Pomalu mi sundal obvazy. Metodicky. Jeho dech, který mi vanul do obličeje, byl cítit kafem, slaninou, mátou a tím aseptickým nemocničním odérem gumových rukavic a dezinfekce. Z jeho výrazu se nedaly odhadnout jeho pocity, i když jsem pochybovala, že nějaké má. Pro něj jsem byla prostě další pacient.

Zatímco jsem sledovala, jak se mi před očima odvíjí dlouhý smetanový pruh látky a pořád se prodlužuje, neřekl jediné povzbudivé slovo. Doktor Sheffield mě spolu s obvazem zbavoval mých nadějí a snů. Cítila jsem, jak mi s každou otočkou jeho ruky slábne dech.

Snažila jsem se spolknout knedlík v krku, zadívala jsem se na babču a hledala u ní útěchu. Stála vedle mě, záda jako pravítko, bradu zvednutou, a držela mě za ruku.

Pátrala jsem v jejích očích po vodítkách.

Jak se obvazy stáčely na podlaze na hromádku, tvář se jí zkřivila hrůzou, bolestí a lítostí. V okamžiku, kdy se objevil celý můj obličej, vypadala, jako by se chtěla scvrknout a zmizet. Chtěla jsem udělat totéž. V očích mě pálily slzy. Instinktivně jsem s nimi bojovala, říkala si, že na tom nezáleží. Krása je dočasná; nakonec o ni člověk vždycky přijde – a nikdy se nevrátí, když ji skutečně potřebujete.

„Řekni něco.“ Hlas jsem měla zastřený, tichý a nesnesitelně skřípavý. „Babi, prosím. Mluv.“

Od narození jsem si uvědomovala výhody svého vzhledu. Celá sheridanská střední škola se točila kolem Grace Shawové. Když jsme s babčou jely do Austinu, zastavovali nás skauti modelingových agentur. Byla jsem nejobsazovanější herečkou ve školních představeních a členkou týmu roztleskávaček. Všichni předpokládali, dokonce očekávali, že díky své kráse budu mít před sebou zářnou kariéru. Věděla jsem, že husté vlasy, zlaté jako toskánské slunce, drzý nosík a smyslné rty jsou mojí jednosměrnou jízdenkou z tohohle města.

„Její máma nestála za nic, ale Grace po ní naštěstí zdědila její krásu,“ slyšela jsem, jak jednou řekla paní Phillipsová v krámě s potravinami paní Contrerasové. „Snad dopadne líp než ta malá coura.“

Babča se podívala jinam. Je to vážně tak strašné? Všechny obvazy už byly dole. Doktor Sheffield zaklonil hlavu a studoval můj obličej.

„Chtěl bych vám připomenout, že jste měla obrovské štěstí, slečno Shawová. To, co se vám stalo před dvěma týdny… Mnoho lidí by zemřelo. Vlastně žasnu, že jste pořád tady.“

Před dvěma týdny? Strávila jsem v týhle posteli čtrnáct dní?

Bezvýrazně jsem se na něj dívala, protože jsem netušila, co vidí.

„Infikované oblasti jsou stále živé. Nezapomeňte, že po zhojení se vám pokožka zklidní a že existuje celá řada možností, které můžeme zvážit, pokud jde o plastickou chirurgii, takže nepropadejte prosím zoufalství. Chtěla byste se tedy na sebe podívat?“

Lehce jsem přikývla. Toužila jsem to mít za sebou. Zjistit, s čím se budu potýkat.

Když vstal, došel na protější stranu pokoje a vytáhl ze skříňky zrcátko, babča se na mě svezla a ramena se jí otřásla vzlykem, který jí projel vychrtlým tělem. Lepkavou dlaní mi křečovitě sevřela ruku.

„Co si počnu, Gracie-Mae? Panebože.“

Poprvé od mého narození do mě vjel vztek. Tohle je moje tragédie, můj život. Můj obličej. Já potřebuju utěšit. Ne ona.

S každým dalším krokem, který doktor Sheffield udělal, se mi propadlo srdce o něco níž. Než došel zpátky k mojí posteli, bylo někde u mých nohou a jen slabě tlouklo.

Podal mi zrcátko.

Zvedla jsem ho k obličeji, zavřela oči, napočítala do tří a pak je otevřela.

Nezajíkla jsem se.

Nevykřikla jsem.

Ve skutečnosti jsem ani nehlesla.

Jen jsem zírala na tu osobu před sebou – cizince, kterého jsem neznala, a na rovinu, s nímž se asi nikdy nespřátelím – a sledovala, jak se mi osud směje do obličeje.

Tohle byla ta ohavná, nepříjemná pravda: když mi byly tři, máma umřela na předávkování.

Nepotkalo ji znovuzrození, po němž toužila. Nikdy nepovstala z vlastního popela.

A já jsem při pohledu na svoji novou tvář pochopila, že se to nepodaří ani mně.

West

17. listopadu 2015

Sedmnáct let

Nejlepší příležitost se zabít se naskytla na té temné silnici.

Byla tma jako v pytli. Vozovku pokrývala tenká vrstva ledu. Vracel jsem se od tety Carrie a cucal zelené lízátko. Teta Carrie posílala našim každý týden jídlo, potraviny a modlitby. Bylo mi trapné to přijímat, ale oba mí rodiče se nedokázali zvednout z postele – ať už s jejím zbožným modlením, nebo bez něj.

Klikatou silnici k naší farmě lemovaly borovice a vedla do strmého kopce, kde motor skučel námahou.

Věděl jsem, že by to vypadalo jako dokonalá nehoda.

Nikdo by o tom nepochyboval.

Jen strašná shoda okolností, tak brzo po jiné tragédii, která postihla domácnost St. Clairových.

Skoro jsem si představil zítřejší titulek v místních novinách.

Chlapec, 17, srazil na Willow Pass Road jelena. Na místě zemřel.

Ten jelen stál přímo přede mnou, uprostřed silnice, a jak jsem se k němu stále větší rychlostí blížil, prázdně zíral na moje auto.

Nebliknul jsem předními světly. Nedupnul jsem na brzdu.

Když jsem sešlápl plyn až na podlahu, klouby bílé, jak jsem křečovitě svíral volant, jelen na mě dál zíral.

Auto se řítilo po ledu tak rychle, až se otřásalo, letělo smykem. Už jsem ho nedokázal ovládat. Kola nereagovala na volant.

Dělej, dělej, dělej.

Pevně jsem zavřel oči, zatnul zuby a nechal tomu volný průběh.

Auto začalo pokašlávat a zpomalilo, i když jsem znovu dupnul na plyn. Otevřel jsem oči.

Ne.

Vůz ztrácel rychlost, každý další metr urazil pomaleji než ten předchozí.

Ne, ne, ne, ne, ne.

Pick-up zhasnul půl metru od jelena a úplně se zastavil.

To tupé zvíře se konečně rozhodlo mrknout a opustit silnici, jeho kopýtka dopadala na led s tichým ťukáním.

Pitomej jelen.

Pitomý auto.

Já jsem pitomec, protože jsem z toho zatracenýho pick-upu nevyskočil, dokud to ještě šlo, rovnou dolů z útesu.

Několik minut bylo ticho. Jen já, ten chcíplý pick-up a moje bušící srdce – potom jsem zařval.

„Kurvaaaaa!“

Praštil jsem do volantu. Jednou, dvakrát… třikrát, až mi začaly krvácet klouby. Zapřel jsem se nohama o palubní desku, vytrhnul volant z pick-upu, hodil ho na vedlejší sedadlo a přejel si prsty po obličeji.

Jak jsem ničil vnitřek auta, pálily mě plíce a na sedadla kapala krev. Vyrval jsem rádio a mrštil ho z okna. Nohou jsem rozmlátil čelní sklo. Roztřískal jsem kastlík. Zdemoloval jsem auto tak, jak by jelen nedokázal.

A přesto jsem byl pořád naživu.

Srdce mi stále tlouklo.

Zazvonil mi telefon, jeho veselá melodie se mi vysmívala.

Zvonil pořád dál a dál a dál.

Prudce jsem ho vytáhl z kapsy a zkontroloval, kdo volá. Zázrak? Zásah nebes? Nepravděpodobný zachránce, kterému to není u prdele? Kdo to může být?

Scam Likely. Rizikový číslo.

Jasně.

Každýmu to bylo u prdele, i když tvrdili opak. Odhodil jsem mobil do lesa, potom jsem vylezl z auta a vyrazil na deset mil dlouhý pochod zpátky na naši farmu.

Fakt jsem kurva doufal, že narazím na medvěda a nechám ho tu podělanou práci dokončit.

Kapitola první

Současnost

Grace

„Nejlepší vynález devadesátek: záclonková ofina, nebo samonavíjecí náramek. Na odpověď máš pět vteřin. Pět.“

Karlie se napila margaritové tříště a zírala do mobilu. Nad stropem food trucku se vznášely vlhké mraky vedra. Růžovou mikinu jsem měla propocenou. Nacházely jsme se uprostřed texaské vlny veder, i když do léta ještě pár měsíců chybělo.

Na boty značky Fila mi v oranžových přívalech kapal make-up. Ještě že jsme před pěti minutami zavřely. Nesnášela jsem, když jsem na veřejnosti neměla na obličeji naplácané přinejmenším dvě tlusté vrstvy.

Po příchodu domů jsem si chtěla dát studenou sprchu, něco teplého k jídlu a zapnout klimatizaci na maximální výkon.

„Čtyři,“ počítala Karlie v pozadí, zatímco jsem psala inzerát. Byla jsem natočená k výdejnímu okýnku, kdyby dorazili pozdní zákazníci.

Karlie se definitivně rozhodla pracovat na kratší úvazek, z čehož nebyla její máma a majitelka food trucku paní Contrerasová nadšená. Pochopitelně mě mrzelo, že s ní už nebudu dělat tak často. Karlie byla moje nejlepší kamarádka od chvíle, co jsme se spolu batolily v plínách po našich zahradách. Dokonce máme odněkud společnou fotku – asi z obýváku paní Contrerasové –, jak s nahým zadkem trůníme na stejných fialových nočnících a culíme se do objektivu, jako bychom právě odhalily velká tajemství vesmíru.

Strachovala jsem se, že ten, kdo nastoupí místo Karlie – pro mě Karl –, neocení moji sarkastickou povahu a nepřátelský postoj k životu. Ale taky jsem naprosto chápala, proč to musela udělat. Karl měla šíleně učení. A to i bez všech těch stáží, které absolvovala, aby si vylepšila životopis pracovními zkušenostmi v žurnalistice.

„Tři. Správná je jenom jedna odpověď a naše kamarádství je v ohrožení, Shawová.“

Zuby jsem zavřela fix, vyklonila se z výdejního okýnka a na stěnu food trucku přilepila inzerát.

That Taco Truck hledá BRIGÁDNÍKA!

Potřebujeme výpomoc.

Čtyřikrát týdně.

Včetně víkendů.

16 dolarů na hodinu + spropitné.

V případě zájmu se obraťte na vedoucí.

Otevřela jsem pusu, abych Karlie odpověděla, a současně jsem zvedla oči. Okamžitě jsem ztuhla, tělo mi ochromil příval děsu a ostražitosti.

Sakra.

K trucku se loudal houf prominentů ze Sheridanské univerzity. Bylo jich celkem osm. Neštvalo mě, že chodí na moji školu. Byla jsem zvyklá obsluhovat svoje vrstevníky.

Kopřivka mi naskákala z toho, kdo se ke mně blížil.

Tihle kluci byli hvězdami čtvrťáku. Smetánka.

Easton Braun, totálně sexy zadák, který si prsty pomaličku pročesával vlasy slámového odstínu jako v reklamě na šampon proti lupům. Vypadal nechutně dokonale. Jako ti chlápci s ostře řezanými rysy, kteří žili v zemi Pinterest a měli žíly na pažích tlusté jako hotdogy.

Reign De La Salle, vysunutý obránce s měkkými černými kudrnami a našpulenými rty. Člen studentského spolku SigEp, který se údajně vyspal se vším, co dýchalo (a když byl jako dělo, nebylo podmínkou ani tohle).

Pak tu byl West St. Claire, totálně jiný týpek než Braun a De La Salle. Legenda Sheridanské univerzity. Ten byl kapitola sama pro sebe.

Nehrál fotbal, ale byl ze všech tří nejproslulejší. Cholerický rváč, který bez porážky ovládal místní nelegální zápasnický ring. Neurvalý, primitivní a naprosto lhostejný vůči lidem, kteří nepatřili do jeho úzkého kruhu.

Dokonce ani já, přestože jsem už nebyla moc zasvěcená do městských drbů, jsem neznala nikoho, kdo by si St. Claira znepřátelil.

Ani jeho vrstevníci.

Ani obyvatelé města.

Ani jeho profesoři nebo kamarádi.

Navíc West St. Claire splňoval všechna klišé ze seznamu sexuální boha.

Tmavé vlasy měl vždycky rozcuchané a ve smaragdových očích ten nebezpečný lesk, který vám sliboval, že po projížďce na jeho motorce váš život už nebude jako dřív. Sto devadesát centimetrů zlatavé pokožky a vypracovaných svalů. Statný, urostlý a nefér krásný, s hustým, dramatickým obočím, řasami, pro které by většina začínajících hereček vraždila, a úzkými rty stisknutými do tvrdé, hrozivé čárky. Nosil špinavé džíny Diesel, vybledlá trika naruby, zaprášené kotníkové boty Blundstone a z koutku pusy mu vždycky trčelo zelené lízátko s jablečnou příchutí jako cigareta.

Všechny holky věděly, že je to nejlepší úlovek na Sheridanské univerzitě, jenomže ho zatím žádná neulovila – a ne že by se nesnažily.

Ty buchty, co šly s nimi, jsem taky znala. Jedna z nich byla dokonce moje kamarádka – Tess, kráska s havraními vlasy, která měla víc křivek než klubko hadů. Studovala divadelní umění, stejně jako já.

„Dvě! Už bych chtěla slyšet odpověď, Shawová.“ Karlie mi vrazila do obličeje imaginární mikrofon, ale já ze sebe nedokázala dostat jediné slovo, jako bych byla v transu.

„ Jedna. Správná odpověď zní záclonková ofina, Grace. Ofina. S pěšinkou. Uprostřed. Chápeš, Kate Moss kolem roku devatenáct set devadesát osm. Módní ikona.“

Všichni mířili k food trucku ze Sheridan Plaza, opuštěného obchoďáku přes ulici. Ten takzvaný obchoďák byla holá betonová konstrukce, kterou před pěti lety začala stavět parta chytrolínů, než jim došlo, že tu nevydělají ani dolar. Všichni totiž nakupovali přes internet, hlavně studenti. Rozhodlo se, že ty dvě rafinerie, co se měly nedaleko otevřít, se přesunou do Asie, takže masové stěhování do Sheridanu, na které vsadili, se nekonalo.

Teď jsme měli uprostřed města obludnou, úplně prázdnou stavbu.

Jenomže ve skutečnosti prázdná nebyla. Studenti ji využívali pro rave party, jako legální zápasnickou arénu a k muchlování, zdarma.

Tihle lidi se pravděpodobně vraceli ze zápasu.

Tess se rozesmála, přehodila si vlasy na jedno rameno, vyskočila Reignovi na záda a objala ho kolem ramen.

„Gumový medvídky? V ledový tříšti? To je prostě boží.“

„Orgasmický,“ souhlasil Easton s dlaní zastrčenou v zadní kapse nějaké blonďaté Daisy Dukesové. „Nechápu, že jsem tady ještě nikdy nebyl.“

„Místní na tohle místo nedají dopustit. Chodí sem dokonce i Bradley, který si jen tak nějaký tacos nedá,“ vpadla mu do řeči další holka. Sklonila jsem hlavu, přitiskla si na rty prstýnek a zašeptala modlitbu.

Nesnášela jsem, když mi lidi civěli přímo do obličeje.

Hlavně lidi v mém věku.

Hlavně lidi jako Easton Braun, Reign De La Salle a West St. Claire.

Hlavně, když jsem věděla, že zareagují dvěma možnými způsoby: budou v šoku z té krvavé jizvy pod mým make-upem, nebo hůř… budou mě litovat.

I když to pravděpodobně bude směsice obojího.

Stáhla jsem si kšiltovku níž do čela. Jejich hlasy sílily. Vzduch kolem mě vibroval chraplavým smíchem a tlumeným holčičím chichotáním. Zježily se mi chloupky na šíji.

Reign, který nesl Tess na zádech a ani se nezapotil, hlasitě škytl. „Než zapomenu. Až dojdeme k prodejně, pořádně si prohlídněte tu buchtu, co vás bude obsluhovat. Gail nebo Gill nebo jak se sakra jmenuje. Celou levou půlku ksichtu má znetvořenou. Fialovou jako hroznový víno. Taky má kůži jako Rice Krispy. Teda, nic z toho není vidět, protože má na sobě tunu make-upu, ale je to tak. Její kámoši jí asi říkají Topinko.“

Reign nechtěl, abych to slyšela. Byl evidentně namazaný. Ne že by na tom záleželo. Do krku mi stoupla žluč. V puse jsem ucítila kyselou pachuť. Čekal mě další okamžik „odlož obvazy“, a já na něj nebyla připravená.

Tess ho pleskla do zátylku. „Jmenuje se Grace, ty idiote, a je strašně milá.“

Easton probodl Reigna pohledem. „Slyšíš? Co to do tebe vjelo, blbečku?“

„Ale má pravdu.“ Tess ztišila hlas a zapomněla na ozvěnu, kterou vytvořila rozlehlá prázdnota kolem nás. „Máme stejnou specializaci, takže se často vídáme. Je to smutný, protože jinak je děsně hezká. Jen si představ, jaký to pro ni musí být, když měla skoro všechno. Ani nezvládne herecký praktika, jak se za ten obličej stydí.“

Tess mluvila o tom, jak jsem v prváku přišla na konkurz a sesypala se před režisérem, když mě požádal, abych spustila. Bylo to šíleně veřejné, šíleně trapné a celý semestr se ve městě nemluvilo o ničem jiném.

„Ježíši.“ Blondýna vedle Eastona si přitiskla ruku na srdce. „To je tak smutný, Tess. Mám z toho husinu.“

„Zajímalo by mě, co se jí stalo,“ utrousila další holka.

„Pozemní letová kontrola, majore Shawová? Slyšíte mě?“ Karlie mi strčila hlavu přes rameno, aby viděla, proč tam stojím jako solný sloup.

Zastavili se před námi. Už jsem se naučila tvářit klidně, otráveně, ale srdce mi bušilo tak zběsile, až jsem si myslela, že mi rozerve hrudní koš a vyletí ven.

Štípla jsem Karlie do zápěstí pod výdejním okýnkem, abych jí naznačila, že přišli po zavíračce, a modlila se, aby mi dovolila poslat je pryč.

Karlie si přitiskla dlaň na pusu, jako by k food trucku dorazil celý klan Kardashianovců.

„Obsloužíme je. Zbyla nám spousta ingrediencí. Víš, že máma Contrerasová nemá ráda, když zůstanou zbytky. Navíc –“ taky mě štípla, „– to jsou oni!“

Bydlely jsme v malém univerzitním městečku, kde se všichni znali, fotbalový tým byl uctívaný jako náboženství, dny, kdy se hrálo utkání, byly kostel, Easton Braun a Reign De La Salle byli zbožňovaní světci a West St. Claire byl Bůh. Nemohly jsme je odmítnout, ani kdyby přišli ve tři ráno a platili lidskými vlasy.

„Čauky, Grace!“ Tess seskočila Reignovi ze zad, a zatímco studovala nabídku pod výdejním okýnkem, bubnovala prsty na neonově zelené auto.

„Ahoj, Tess. Fajn večer?“

„Super, díky. Tady Reign říká, že máte margaritovou tříšť s gumovýma medvídkama. Máte?“

Spoustu zákazníků zklamalo, že tomu nápoji říkáme margarita, i když v něm není tequila. „Jasně že máme. Ale bez alkoholu.“

„Od tebe bych ani nic jinýho nečekal,“ zavtipkoval Reign a znovu škytl. Holky vyprskly smíchy. Kvůli tomu, abych si udržela práci – a nešla do vězení –, jsem jeho poznámku ignorovala.

Tess ho praštila do ruky. „Nevšímej si ho. Můžeme jich dostat deset s sebou? A dvacet tacos, por favor.“ Znovu pohodila lesklými vlasy. „Jé, ahoj, Charlie.“

Karlie za mnou Tess zamávala a neobtěžovala se ji opravit. Nesnášela jsem, když jsem musela obsluhovat, ale paní Contrerasová a Karlie na tom trvaly. Chtěly, abych vylezla z ulity, čelila světu atd. atd.

„Měkký, nebo křupavý?“ zeptala jsem se.

„Půl na půl.“

„Hned to bude.“

Natáhla jsem si černé gumové rukavice a pustila se do práce. Začala jsem s tacos. Byly složitější na přípravu. Pořád se mi lámaly, a tak jsem to chtěla mít co nejdřív za sebou. Babča vždycky říkala, že lidi jsou jako tacos – čím jsou tvrdší, tím snáz se zlomí. Být měkký znamená být přizpůsobivý, pružnější.

„Když jsi měkká, zvládneš toho víc. A když toho zvládneš víc, svět tě nedokáže zlomit.“

Zatímco jsem do tacos strkala natrhaný salát, smetanový sýr a domácí guacamole paní Contrerasové, cítila jsem, jak se mi všichni dívají na obličej. Karlie hodila rybu na gril a nadšeně tančila kolem.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak Reign šťouchl jednu holku loktem a škubnul hlavou mým směrem.

„Psst. Domácí násilí?“

„Žhářství,“ prohodila holka ve snaze uhodnout, jak jsem k té jizvě přišla.

„Nepodařená plastika,“ odkašlala si třetí do dlaně. Všichni se zahihňali.

Cítila jsem, jak rudnu.

Ještě pět minut a bude to. Máš za sebou fyzioterapii, operace a rehabilitaci. Tyhle idioty přežiješ.

Právě když jsem si myslela, že to nemůže být horší, West St. Claire se konečně rozhodl zjistit, kvůli čemu je tu takový rozruch. Udělal krok směrem k autu. Zaostřil na levou půlku mého obličeje a poprvé za ty dva roky, co jsme chodili na stejnou školu, si všiml mojí existence, i když jsme měli společné tři předměty. Polkla jsem a snažila se z krku odstranit ten knedlík o velikosti baseballového míčku.

Dodělala jsem křupavé tacos a pustila se do těch měkkých. West udělal další krok dopředu a ani se neobtěžoval zamaskovat nepokrytou fascinaci mojí jizvou. Pod jeho pohledem jsem si připadala obnažená a zranitelná a skoro jsem si oddychla úlevou, když ode mě odtrhl oči a upřel je na inzerát. Nenápadně jsem se na něj podívala. Nepoznala jsem, jestli dneska večer zápasil. Vypadal uvolněně a klidně. Skoro mírumilovně.

„Hledáš práci?“ uchechtl se Reign.

„Nech toho, Reigne,“ vyštěkl Easton, který byl ze všech tří asi nejhodnější.

West strhl papír z food trucku, zmačkal ho v ruce a strčil si ho do zadní kapsy džínů.

„Primitive,“ mlaskl Reign, znovu se zasmál a obrátil obličej k nebi.

„Tos přehnal, Weste.“ Tessin hlas postrádal ten vyčítavý tón, kterým mluvila s Reignem. „Proč jsi to udělal?“

West je oba ignoroval, otočil hlavu a podíval se přímo na mě. Převalil lízátko v puse jako párátko a vrhl na mě pohled, který obsahoval otázku.

Co s tím provedeš, Topinko?

V rekordním čase jsem nalila margaritovou tříšť a připravila pro Tess účet, zatímco Reign, Easton a zbytek holek zamířili na kraj parkoviště, aby se pustili do jídla. West zůstal stát vedle Tess a dál upíral oči na moji jizvu.

Přichystala jsem se na urážku, moje ulita ztvrdla jako taco.

„Totiž, chtěla jsem se zeptat,“ zavrněla Tess, vzala ho za zápěstí a otočila mu ruku dlaní nahoru, takže jsem viděla jeho vnitřní biceps. „Co znamená to tetování? Co je to A?“

Oči mě zradily a nenápadně jsem se podívala, o čem Tess mluví. Šlo o jednoduše vytetované A. Žádný speciální font nebo design. Jen jedno písmeno v Times New Roman.

„Asi atrapa,“ zamumlala jsem tiše.

Oba se na mě podívali.

Proboha. Řekla jsem to nahlas. Brzy bude po mně. Co jsem si myslela?

Myslela sis, že je atrapa. Protože je.

„Grace.“ Tess si přitiskla ruku na pusu. „Do hajzlu.“

West vyplivl lízátko na zem a upřel na mě svoje přimhouřené, divoké oči. Málem se mi rozletěla hlava, jak se mi do ní nahrnula krev. Po dlouhém tichu konečně hodil Tess do natažené dlaně dvě stodolarovky, otočil se, a potom co za všechny zaplatil jídlo a pití, s kočičím půvabem odešel. Tess obrátila oči v sloup a podala mi peníze.

„Omlouvám se za ten inzerát. West je trochu náladový. Pracuju na něm.“

„Ty za to nemůžeš.“

Stáhla jsem si rukavice, abych vrátila Tess drobné. Popadla mě za ruku a nadšeně vyjekla. Z toho nečekaného doteku mi naskočila husí kůže. Nebyla jsem zvyklá, aby se mě někdo dotýkal.

„Super prstýnek! Odkud ho máš?“

„Patřil mámě. Tady máš drobný.“

„Nech si je.“

Skepticky jsem povytáhla obočí. Ten tuzér byl obrovský.

„Myslíš to vážně?“

Přikývla.

„Kašli na něj. West má sice špatnou pověst, ale ve skutečnosti je to dobrák. Umí být moc milý, když chce.“

Nepřesvědčila mě, že West je něco jiného než zuřivý psychopat, ale nechtěla jsem to dál rozebírat. Chtěla jsem odtud vypadnout, vymazat tenhle večer z paměti a sledovat Přátele tak dlouho, dokud se zase dostatečně neobnoví moje víra v lidstvo.

„Jasně,“ přitakala jsem mechanicky. „Díky za zastavení a nákup v That Taco Truck.“

Tess se na mě oslnivě usmála, otočila se a rozběhla se za kamarády.

Sledovala jsem ji pohledem. Vzala to zkratkou mezi zlatými dunami, které lemovaly parkoviště, rovnou ke svým hvězdným kámošům. Přiťukávali si ledovou tříští, smáli se, klábosili a jedli. Sevřel se mi žaludek.

Mohla jsem být Tess.

Oprava: Byla jsem Tess.

Tohle je asi ta část, kterou na svém životě nesnáším nejvíc. Kdysi jsem byla Tess. Předváděla jsem nohy v mrňavých kraťasech. Poflakovala jsem se s takovými kluky, jako je West, Easton a Reign. Sedávala jsem za nimi na motorce, když na staré prašné cestě na kraji města vedle vodárenské věže zkoušeli jízdu na zadním kole. Vysvětlovala jsem obyčejným smrtelníkům, jak funguje mozek a duše Westa St. Claira, a zasvěcovala je do nějakého exotického tajemství.

Stáhla jsem okýnko food trucku. Když jsem se otočila, Karlie vyjekla, protože už nedokázala ovládnout vzrušení. Tleskla mi do dlaní. Moje nejlepší kamarádka byla metr a půl vysoká, opálená a pěkně stavěná. Měla půvabný, kulatý obličej posetý pihami, které se táhly z jedné tváře na druhou. Za dávných časů, když jsem byla královnu naší školy, jsem ji seznámila s cool lidmi. Ale to bylo před čtyřmi lety. Tuhle výsadu jsem jí už nabídnout nemohla.

„Páni, Easton Braun a Reign De La Salle. Chtěla bych být pastrami v jejich sendviči.“ Ovívala se rukou. „Ale West St. Claire byl čedar na taco. Myslím, že měl dneska zápas.“

„Nepřipadal mi moc potlučený.“ Vypnula jsem gril a ze skříňky vedle lednice vytáhla čisticí prostředky.

„Protože těm klukům vždycky nakope zadek. Ale slyšela jsem, že jim občas dovolí jednu nebo dvě rány, jen aby si lidi vsadili na někoho jinýho. Bůh mi pomáhej, ty jeho oči.“ Karlie dopila zbytek ledové tříště a hodila kelímek do odpadu. „Jsou, no, radioaktivně zelený. A jeho lícníma kostma bys mohla kovat železo. Vážně, klidně by mi mohl zničit život, a já bych mu ještě poděkovala.“

Zabrblala jsem a chrstla vodu na gril. Plivl mi do tváře výpary.

„No tak. Vyklop to. Přes ten gril jsem tě neslyšela. Říkali něco zajímavýho? Nějakej drb?“ Šťouchla do mě.

Řekli, že jsem zrůda.

„Byli dost nalitý, takže si s nima člověk zrovna nepokecal. Ale z tý margaritový tříště byli hotový.“ Vydrhla jsem gril.

„Páni. To je bomba.“ Protočila panenky. „Myslíš, že spolu Tess a West spí?“

„Asi jo. Ale bude z nich srandovní dvojka. Rýmujou se jim jména, proboha.“

„Dvojka? O tom se může Tess jenom zdát. West vyznává vztahy na jednu noc. To je o něm všeobecně známý.“

Pokrčila jsem rameny. Karlie do mě podrážděně šťouchla.

„Panebože, jsi ta nejmizernější drbna ze všech. Vlastně ani nevím, proč se namáhám. Poslední otázka: Čistě terapeuticky, radši by sis na internetu našla všechny ty lidi z klipu Michaela Jacksona ,Black or White‘ a šílela z toho, jak jsou dneska starý, nebo udělala Barbie stejný sestřih, jako má Joe Exotic?“

„To druhý,“ odpověděla jsem s unaveným úsměvem a došlo mi, jak moc mi bude chybět, až najde nového zaměstnance, který převezme většinu jejích směn. „Ostříhala bych Barbie, potom ji oblékla za kovbojku, strčila do jejího luxusního kabria a na TikTok bych nahrála, jak zpívá Panenky Bratz mi sežraly hafíka.“

Karlie zaklonila hlavu a rozchechtala se. Podívala jsem se do jejího kapesního zrcátka, které stálo na parapetu, a zkontrolovala si make-up.

Jizva nebyla skoro vidět.

Ulehčeně jsem si oddychla.

Křupavý taco přežije další den. Popraskaný, ale ne zlomený.

Domů jsem dorazila v jedenáct. Babča seděla u stolu v kuchyni ve své roztrhané zástěře z kalika a rádio vedle ní hrálo na plné pecky Willieho Nelsona.

Babča Savvy byla vždycky výstřední. Každý Halloween vítala koledníky v šílených kostýmech. Na květináče v předzahrádce kreslila legrační – často nevhodné – postavičky, na svatbách tančila, jako by se nikdo nedíval, a při sledování reklam během Super Bowlu brečela.

Babča byla vždycky svérázná, ale v poslední době byla i zmatená.

Moc zmatená na to, aby zůstala doma sama déle než těch deset minut mezi tím, co její pečovatelka Marla odešla domů a já zajela do garáže.

Byly mi tři, když se moje máma Courtney Shawová předávkovala. Ležela na lavičce v centru Sheridanu. Našel ji školák. Zkusil do ní šťouchnout klackem. Když se neprobrala, začal vyšilovat a ječet, že se stala vražda, a přilákal na místo polovinu dětí z našeho města a několik jejich rodičů.

Rozneslo se to, objevily se fotky a Shawovi se definitivně stali sheridanskými černými ovcemi. Do té doby byla babča jediná máma, kterou jsem znala. Courtney spala s celou řadou svých feťáckých kumpánů. Usoudila jsem, že jeden z nich je můj táta, ale nikdy jsem ho nepoznala.

Babča se nezeptala, kdo je můj otec. Zřejmě do toho nechtěla vrtat a pak se s bůhvíkým soudit o opatrovnictví. Šance, že je můj táta slušný člověk nebo chodí v neděli do kostela, nebyla moc velká.

Babča mě vychovala jako vlastní dceru. Bylo jen fér, že teď, když už nebyla úplně soběstačná, jsem tady zůstala a starala se o ni. Navíc, ne že by se na mě valily nabídky z Hollywoodu a přicházela jsem o skvělou kariéru.

Reign De La Salle byl hnusný, ale měl pravdu. Se svým obličejem bych mohla hrát jedině zrůdu.

Vešla jsem do kuchyně, dala babče pusu na chomáč bílých vlasů, které připomínaly cukrovou vatu. Chytila mě za paži a přitáhla si mě do náruče. Vděčně jsem si povzdychla.

„Ahoj, babi.“

„Gracie-Mae. Upekla jsem buchtu.“

Opřela se o stůl a se zasténáním se zvedla. Babča si pamatovala moje jméno. To bylo vždycky dobré znamení a pravděpodobně důvod, proč ji tady Marla nechala do mého příjezdu samotnou.

Náš dům byl skladištěm věcí ze sedmdesátých let a vyskytovaly se tu všechny interiérové ohavnosti typické pro tohle období: zelené dlaždičky na pracovních deskách, dřevěné táflování, všude samý ratan a elektronika, co vážila skoro stejně jako rodinný vůz.

Dokonce i potom, co jsme po požáru velkou část domu předělaly, babča zajela do obchodu Armády spásy a nakoupila ten nejstarší a co nejvíc nesourodý nábytek, jaký objevila. Jako by byla alergická na dobrý vkus, ale stejně jako u všech výstředností, když se týkají člověka, kterého máte rádi, naučíte se v nich najít to hezké.

„Ani nemám hlad,“ zalhala jsem.

„Je to nový recept. Našla jsem ho v jednom z těch časopisů, co mají v čekárně u zubaře. Marle nebylo dobře, chuděře. Ani nemohla tu buchtu ochutnat. A měla na ni takovou chuť.“

Poslušně jsem se posadila ke stolu a babča ke mně přisunula talíř s kouskem třešňového koláče a vidličkou. Popleskala mě po ruce.

„No tak, nestyď se, Courtney. Ne před svojí mámou. Jez.“

Courtney.

No, netrvalo to dlouho. Babča mi říkala Courtney často. Potom, co mě tak párkrát oslovila poprvé, jsem ji vzala na nějaké testy, aby zjistili příčinu její zapomnětlivosti. Doktor prohlásil, že to není alzheimer, ale kdyby se to zhoršilo, ať přijdeme příští rok.

Od té doby uplynuly roky dva. Odmítla se tam vrátit.

Strčila jsem si do pusy sousto koláče. Jakmile jsem ho ucítila v krku, ucpal se a vyslal mi zprávu do mozku:

Ukončit misi.

Udělala to zase.

Spletla si sůl s cukrem. Sušené švestky s třešněmi. A – kdo ví – možná i jed na krysy s moukou.

„Povedl se mi, co?“ Předklonila se a opřela si bradu o sepnuté ruce. Přikývla jsem, sáhla pro sklenici vody vedle talíře a jedním hltem ji vypila. Podívala jsem se na mobil na stole. Blikala mi zpráva.

Marla: Varovani: Dneska se babicce kolac obzvlast nepovedl.

Slzely mi oči.

„Věděla jsem, že ti bude chutnat. Koláč s třešněmi zbožňuješ.“

Nebyla to pravda, zbožňovala ho Courtney, ale neměla jsem to srdce ji opravit.

Spolkla jsem každé sousto, do posledního drobečku, i když se mi z koláče zvedal žaludek. Potom jsem si s ní zahrála deskovou hru, odpovídala na otázky o lidech, které jsem neznala, co se znali s Courtney, uložila babču do postele a dala jí pusu na dobrou noc. Než jsem se zvedla k odchodu, chytila mě za ruku a oči jí ve tmě zářily jako světlušky.

„Courtney. Jsi moje zlatíčko.“

Jediný člověk, který mě miloval, si myslel, že jsem někdo jiný.

Kapitola druhá

Grace

Další den ráno jsem přijela k food trucku brzy, abych si před otevřením všechno připravila. O sobotách se konal v Sheridanu farmářský trh, což znamenalo větší konkurenci, víc food trucků, větší interakci s lidmi a v důsledku toho – víc válečného malování. V sobotu jsem si dávala na obličej tolik make-upu, že bych strčila do kapsy klauny, kteří se zvou na dětské oslavy.

Světlá stránka: nebyl to den, kdy se konalo rodeo. Tuhle směnu jsem odmítla sloužit. Od té doby, co zákazník přirovnal můj obličej ke koni a vysvětlil, že ten hřebec by vyhrál soutěž krásy.

Karlie měla zpoždění, což bylo běžné. I když byla jedním z nejcílevědomějších a nejpilnějších lidí, jaké jsem znala, dokázala by všechno zaspat, včetně světové války. Její nedochvilnost mi nevadila tak, jak by asi měla. Contrerasovi mi dobře platili, vycházeli mi vstříc se směnami a během minulých čtyř let se mi potvrdilo, že Karlie je úžasná kamarádka.

Umyla jsem a naporcovala ryby, nakrájela zeleninu, vyrobila margaritovou tříšť a přepsala a pověsila na food truck inzerát. Moje nejlepší kamarádka se vpotácela dovnitř ve tři čtvrtě na devět. Na uších měla velká růžová sluchátka a na sobě tílko s Bartem Simpsonem.

„Čauky. Všechno v poho?“ Vyfoukla mi do obličeje růžovou bublinu a sundala si sluchátka. Než vypnula hudební appku, vyřvávala z nich „Rebel Girl“ od Bikini Kill. Vrazila jsem jí do ruky kleště.

„Od rána mám zlý tušení.“

Nelhala jsem. Když jsem se ráno probudila, všimla jsem si, že ohnivý prsten konečně podlehl svému stáří, půlka plamene se ulomila a na prstě mi zůstal jen kroužek s druhou půlkou.

Venku bylo 45 stupňů – takové vedro, že byste usmažili vejce na chodníku – a v autě ještě asi o pět stupňů víc. Dnešek mi připadal jiný. Něčím zásadní. Jako by mi nad hlavou visela budoucnost a hrozilo, že se na mě zřítí.

„Dnešek bude v pohodě.“ Hodila batoh na zem a cvakla mi kleštěmi před nosem. „V pohodě, ale mákneme si. Venku už stojí fronta. Radši zvedni zadek a mazej k okýnku, Julie.“

„Jestli Romeo jí v devět ráno masový tacos, radši zůstanu singl.“ Rozesmála jsem se a zase se cítila trochu víc jako já a trochu míň jako ta chudák holka, jak jsem si včera večer připadala kvůli Westu St. Clairovi.

Paní Contrerasová trvala na tom, abychom podávali jenom rybí tacos podle jejího speciálního receptu. V tomhle food trucku nebyla žádná texasko-mexická kuchyně. Měli jsme jenom jeden druh tacos, ale dělali jsme je nejlíp ze všech.

„Tenhle úhel pohledu Shakespeare neřešil. Romeo umřel z toho, jak Julii táhlo z pusy po rybích tacos, ne na otravu.“

„A její dýka?“ Vrhla jsem na Karlie pobavený pohled. Předstírala, že si zabodává kleště do břicha, jako by to byla dýka, a pak se chytila za krk, jako by se dusila.

„Kleště můžou taky zabít.“

S úsměvem jsem otevřela výdejní okýnko, odhodlaná vytěsnit včerejší večer z hlavy.

„Dobrý ráno a vítejte v That Taco Truck! Co pro vás mů–“

Když jsem uviděla jeho obličej, poslední slovo mi uvízlo v krku. Za ním se vinula dlouhá fronta lidí.

West St. Claire.

Můj úsměv zmizel.

Proč sem přišel?

„Chceš vrátit to spropitný, co tu včera nechala Tess? Protože ho můžeš mít. A třeba si za něj koupit slušný vychování.“ Sevřel se mi žaludek, mluvila jsem rychleji, než myslela.

Proč se chci za každou cenu společensky odrovnat? Mám podvědomě sebevražedné sklony? Každopádně jsem toho, co jsem řekla, nelitovala. Pochybovala jsem, že West stojí o tacos nebo o zdvořilý rozhovor. Věděla jsem, že znepřátelit si kluka, jako je on, je špatný nápad, ale včera se choval hnusně a já mu to prostě musela připomenout.

West vypadal, jako by celou noc nespal. Pořád měl na sobě stejné džíny a vyšisované triko a pod jeho upřeným, znuděným pohledem jsem si připadala špinavá. Oči měl podlité krví.

Beze slova mi podal zmuchlanou kuličku papíru. Okamžitě jsem ji poznala. Zamračeně jsem ji rozbalila. Byl to ten inzerát, který včera strhl z food trucku.

„Sežeň vedoucího,“ utrousil.

Zaskočilo mě to. Zaprvé to, že vůbec umí mluvit. Ještě nikdy jsem ho totiž mluvit neslyšela. Jeho hlas odpovídal jeho vizáži. Primitivní, zakouřený, drsný. Zadruhé, byla jsem v šoku, že promluvil na mě. Ale nejvíc ze všeho mě vykolejilo, že má tu drzost mě komandovat.

„Prosím?“ Povytáhla jsem obočí. Svoje zdravé, pravé obočí. To levé už neexistovalo. Ale nakreslila jsem si ho tužkou, a protože jsem pořád nosila šedou kšiltovku, lidi to skoro nepoznali. Zákazníkům za jeho zády docházela trpělivost, potřásali hlavou a přešlapovali z jedné nohy na druhou. Westu St. Clairovi pochopitelně nikdo nic neřekl. Bůh chraň, aby ho kritizovali.

„Vedoucí. To je člověk, co má tenhle truck na starosti. Seš natvrdlá?“

„Ne, znechucená.“

„No, tak hejbni kostrou a hned se mě zbavíš. Zavolej mi šéfa.“

Upíral na mě temný pohled. Zblízka neměl oči úplně zelené. Byla to divoká směska fialové a modré, lemovaná temně zelenou.

Včera večer se se svojí partou bavili hádáním, co se mi stalo s obličejem. West si mě prohlížel, jako bych byla cirkusová zrůda. Připadala jsem si jako trojhlavé zvíře v kleci. Přála jsem si ty mříže roztáhnout, vrhnout se na ty mlaďochy a ostrými drápy je rozsápat na kusy.

Teď jsem jen uhladila celofán na vaničce s guacamole v chladicím boxu.

„Omlouvám se za otevřenost, ale šance, že bys chtěl pracovat ve food trucku, je asi stejná, jako že bych jednou tančila ve Velkým divadle v Moskvě. A teď vyklop objednávku a dej si odchod. Mám tu další zákazníky.“

„Šéfa. Hned,“ zopakoval a moje slova ignoroval. Cítila jsem, jak se mi vzteky rozšířily nosní dírky. Slyšela jsem o něm, že je neústupný, ale když jsem to zažila na vlastní kůži, měla jsem pocit, jako by mi někdo strčil srdce do mixéru a přinutil mě dívat se, jak se mění v pyré.

Karlie mi vykoukla přes rameno. Když St. Claira uviděla, překvapeně vyjekla: „Panebože. Teda, ahoj. West, že jo?“

Super. Poznala by ho i v krabím kostýmu maskota Sheridanské univerzity.

Podíval se na ni, ale neobtěžoval se potvrdit svoji totožnost. Karlie vystrčila ruku z okýnka. Předstíral, že si toho nevšiml.

Se zahihňáním ji stáhla zpátky.

„Já jsem Karlie. Chodíme spolu na Sheridanskou. Jsem ta vedoucí. No, každopádně její dcera. Co potřebuješ?“

„Jsem tady kvůli tý práci.“

„Vážně?“

„Jako infarkt.“

A stejně tak smrtící. Odmítni ho, Karl.

„Bezva. Beru tě,“ zašvitořila okamžitě.

Hystericky jsem se rozesmála. Karlie s Westem se na mě otočili, jako bych byla šílená. Počkat… Myslí to vážně? Podívala jsem se z jednoho na druhého a přejel mi mráz po zádech. Starší ženská za Westem si odkašlala a zamávala na mě, jako bych za to zdržení mohla já.

„Děláš si srandu, viď?“ vyštěkla jsem na Karlie.

Škubla sebou.

„Vždyť potřebujeme dalšího brigádníka…“

West se mi zadíval za záda a soustředil se na moji kamarádku. „Co kdybysme to probrali někde v soukromí?“

„Pojď dovnitř.“

Dalších několik minut šel čas šejdrem. Karlie s Westem se stáhli do zadní části auta, zatímco já zůstala u okýnka a obsluhovala zákazníky. O deset minut později vyšla Karlie z food trucku, strhla inzerát a vrátila se dovnitř.

„Blahopřeju! Máš novýho parťáka,“ zazpívala, dotančila zpátky ke grilu a obrátila plátek ryby, který byl už před deseti minutami spálený na uhel.

Ignorovala jsem ji, co nejrychleji chystala tacos a v duchu se přesvědčovala, že můj život nekončí a West St. Claire mě nezabije jako součást nějaké komplikované sázky.

„Shawová, slyšelas mě?“ Treska, kterou Karlie obracela, se neustále lámala na malé, rozbředlé kousky. Byla jsem rozpálená horkem, zpocená, vzteklejší než zmoklá slepice a plná tmavého, trpkého bahna. Byla jsem si jistá, že kdybych se rozpárala tím nožem, co držím, abych otevřela sáček se strouhaným sýrem, uvidím přesně tohle. Jak mi z žil vytéká černé bláto.

„Slyšela jsem tě naprosto zřetelně. Jen jsem si myslela, že počkáš na můj názor, když jsem to já, kdo bude dělat s tvým náhradníkem.“

„Poslouchej. Je to nejvyhlášenější týpek ve škole. Mohl by k prodejně přilákat davy zákazníků. Nemohla jsem ho odmítnout, ale tušila jsem, že tě to namíchne.“

„Namíchlo.“ Předklonila jsem se a s falešným úsměvem podala zákazníkovi jeho spálené rybí taco. Když jsem odmaturovala, rozhodovala jsem se, jestli půjdu na vysokou. Intuice mi napovídala, abych se schovala před světem, stáhla se do tmy a žila v osamění. Jenže mi brzy došlo, že nemám moc na vybranou. Musela jsem odsud vypadnout a vydělávat peníze. Protože už jsem byla stejně nucena předvádět lidem svůj obličej, usoudila jsem, že vysoká je praktické, i když drsné řešení, jak si zajistit slušné zaměstnání.

„Chce práci, že jo?“ rozjela jsem se. „Vsadím se, že ty prachy nutně potřebuje, protože Plaza mu určitě nevynáší.“

Věděla jsem, že West St. Claire vydělal na těch zápasech balík. Vloni mu prý Plaza vynesla osmdesát táců – za prodej vstupenek, příjem sázek a čepování nekřesťansky drahého piva říznutého vodou.

„Zeptala jsem se ho na to. Prý potřebuje vylepšit příjmy.“

„Potřebuje vylepšit chování,“ odsekla jsem.

„Proč? Byl na tebe hnusnej?“ Karlie se zamračila.

Už jen pomyšlení na včerejší večer mě rozzuřilo. Uhnula jsem pohledem a změnila téma.

„A navíc, co myslíš tím, žes věděla, že mě to namíchne?“

„Ale no tak.“ Rozhodila paže do vzduchu, jako bychom odpověď na tuhle otázku obě znaly.

„Ale no tak, co?“

„Vážně to chceš slyšet? Tak fajn. Řeknu ti to. Ale slib mi, že nebudeš vyvádět.“

„Nebudu vyvádět.“

Už jsem zuřila.

„Víš, připadá mi, že se straníš lidí, Shawová. A pak svůj názor na ně založíš na svý domněnce o tom, jaký jsou!“

„To není pravda!“

„Je. Jen se na sebe podívej. Jsi nepříčetná, že jsem přijala někoho, koho ani neznáš, jen proto, co se o něm povídá. A víš co? O každým se něco povídá. Promiň, Grace, ale je to tak. Já jsem superinteligentní všeználek se slabostí pro devadesátý léta; ty jsi emo holka s jizvou. Všichni jsme v nějaký škatulce. Charakterizujou nás naše nedostatky a negativní vlastnosti. Vítej do života. Nestojí za nic a pak umřeš.“

Protože jsem se bála říct něco, čeho bych pak litovala, držela jsem jazyk za zuby. Karlie si přestala pohazovat obzvlášť mrtvou rybou, otočila se, stiskla mi ramena a obrátila mě k sobě. Skrz růžovou mikinu s kapucí mi masírovala deltové svaly.

„Podívej se na mě, Shawová. Posloucháš?“

Zafuněla jsem.

„Třeba je fajn.“

„Spíš to bude hajzl.“

Věděla jsem, že se tak chovám kvůli své nízké sebedůvěře, ale vzhledem k jeho vzhledu, pověsti a společenskému statusu byl West St. Claire dokonalý kandidát na to, aby mi zničil život.

„Hned po první šichtě mi dej vědět, jestli je to hajzl, a já ho vykopnu. Žádný otázky. Ani jednu.“ Karlie mě přinutila, abych jí podala ruku, a zpečetila se mnou jednostrannou dohodu. „Máš moje slovo. Vím, že si myslíš, že mě fascinujou slavný osobnosti, ale pro mě je West jen student, který si chce vydělat pár babek navíc. Nestíhám školu, a až skončí semestr, čekají mě stáže. Moc ten zástup potřebuju. Můžeš už přestat trucovat?“

Karlie měla bohužel pravdu. West mi nijak neublížil. Naopak, dal mi obrovské dýško a ani ho nechtěl zpátky.

„Dobře.“

Usmála se a otočila mě zpátky k frontě lidí čekajících na svoji objednávku.

„Hodná holka. Dělej, řekni mi, jestli ho vidíš na parkovišti. Zeptala jsem se, jestli může začít hned dneska, že mu ukážu, jak se obsluhuje gril, ale prohlásil, že už má nějaký plány. Je tam ještě?“

On ji vzal za jednu ruku a položil si ji do rozkroku.

Karlie se ušklíbla. „Tess vždycky sbalí nejlepšího kluka. Zajímalo by mě, s kým si to West udělá příště.“

„Co to sakra…?“

V hlavě mi naskočila moje slova z dnešního rána.