Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Zoufalá volba

Vydání první

Copyright © 1977 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2473. publikaci

Přeloženo z anglického originálu This Time It’s Love vydaného

nakladatelstvím Barbara Cartland Ebooks Ltd v roce 2016

Český překlad © 2021 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1707-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1708-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Barbara Cartland

Zoufalá volba

POZNÁMKA AUTORKY:

Tuto knihu jsem napsala v roce 1944. Téměř všechny postavy byly inspirovány skutečnými lidmi a událostmi, které se za války staly. Znala jsem hodně umělců, kteří žili ve dvacátých a třicátých letech v Chelsea, a jejich chování nás všechny na jednu stranu šokovalo, ale také přitahovalo. 

Dnes by výstřední umělec Simon Prentis nevzbudil žádné pohoršení, ale tehdy to byla senzace. 

Kolem víří temný proud vášně,

mohutní a vlní se,

aby vytvořil bouřlivý příliv,

vášeň halící sebe sama,

vášeň tak hlubokou, tak temnou, že se jí nedá rozumět.

Však hle! Zářivý paprsek slunce nalezne

ozvěnu světla,

zlatý vrchol vlny prodírající se skrz 

pochmurné hlubiny.

Pro lásku!

Pro lásku, již všichni hledáme, neboť pochází od Boha. 

Kapitola 1.

1943

V chodbě se hlasitě rozezněl staromódní zvonek.

„Jeden hrnek mouky – unce másla –“ Fenella si opakovala pro sebe.

Zvonek se rozezněl znovu.

„Ach, k čertu.“

Přistoupila ke kuchyňským dveřím, utřela si ruce do ručníku, který za nimi visel, a zamířila k hlavnímu vchodu.

Když došla do haly, na vrcholku schodiště se objevila chůva.

„To jsi ty, drahoušku?“ zeptala se. „Měla jsem strach, že to nikdo neslyšel.“

„To je v pořádku, chůvo,“ zavolala na ni Fenella. „Nemusíš chodit dolů.“

„Dobrý den. Mohl bych mluvit s majitelem?“

Slunce Fenelle zasvítilo přímo do očí a na okamžik ji oslepilo, takže jí chvíli trvalo, než rozeznala, kdo za dveřmi stojí. Měl hluboký a příjemný hlas a bylo znát, že je zvyklý udílet rozkazy.

Fenella zamrkala a spatřila vysokého muže v uniformě a za ním na cestě vojenské auto s řidičem rovněž oděným ve stejnokroji.

„Půjdete dál?“ vybídla ho po chvilkovém váhání.

„Děkuji vám.“

Důstojník ji obešel a zastavil se ve stínu v hale. Trochu netrpělivě, jak Fenelle připadalo, pak čekal, až mu ukáže cestu. Usmála se na něj, a teprve když si všimla jeho výrazu, pochopila, že si ji spletl se služebnou.

Vlastně to nebylo nijak překvapivé, usoudila. Celé dopoledne vařila a měla na sobě velkou bílou zástěru, která byla zmačkaná a zamazaná, a rukávy si vyhrnula až nad lokty. 

„Tudy,“ řekla mu ostýchavě.

Zavedla ho do malého salonu, kde sice hořel oheň, zapálila ho však před malou chvilkou a místnost stále působila temně a nevlídně. 

„Řeknu slečně Prentisové, že jste zde,“ slíbila Fenella hlasem, o němž doufala, že je tak uctivý, jako by opravdu byla služebná.

S těmi slovy za ním zavřela dveře. 

Zajímalo by mne, co chce, pomyslela si. V každém případě nebude na škodu, když trochu počká, než se na něj připravím.

V ložnici si Fenella přepudrovala nos a uhladila vlny tmavých vlasů na obou stranách čela. Stáhla si rukávy žluté halenky a navlékla si trávově zelený svetřík, který jí ladil s kostkovanou sukní. 

Nyní vypadám mnohem více jako paní domu, řekla si pro sebe, když pomalu a důstojně kráčela dolů do salonu. 

Otevřela dveře a všimla si, že jejich host je k ní otočený zády. Stál a hleděl do ohně, rukama se držel krbové římsy. Kabát a čapku měl úhledně složené na židli vedle okna. 

Fenella si všimla, že uniforma nese hodnost majora. 

Hezká ramena, pomyslela si uznale. A když se otočil, dodala pro sebe: Je pohledný, ale má tvrdý výraz, tvrdý a neústupný.

„Dobrý den,“ řekla nahlas. „Jsem Fenella Prentisová. Myslím, že jste se mnou chtěl mluvit.“

Chvilku na ni zíral a pak se usmál, pomalým a hezkým úsměvem, který mu rozzářil tvář.

„Musím se omluvit,“ zamířil k ní a podal jí ruku, „zmátla mě ta zástěra.“

„To je zcela pochopitelné,“ usmála se Fenella. „A jestli jste mne považoval za služebnou, měl jste vlastně pravdu. Sama si tak teď připadám.“

„Doufám, že mi odpustíte,“ omlouval se a pustil její ruku. „Nyní bych se rád představil. Jmenuji se Ransome a chtěl bych se zeptat, zda bych tu nemohl ubytovat některé ze svých důstojníků.“

Fenella na něj nevěřícně zírala.

„Ale to je nemožné,“ zvolala. „Kdo by se o ně staral?“

„Chtěl jsem o to požádat vás,“ odvětil. „Doufám, že by to bylo pouze nakrátko. Jak jste možná zaslechla, budujeme na druhé straně vesnice tábor. Očekávali jsme, že až se tam budeme přemisťovat, bude už hotov, ale bohužel se to nestihlo. Většinu mužů se mi podařilo ubytovat u sedláků, ale zdá se, že ve vesnici není příliš domů, které by vyhovovaly důstojníkům.“

„To je pravda,“ kývla Fenella. „Co Wetherby Court?“

„Dům sira Nicholase Colebyho?“ zeptal se major Ransome. „Obávám se, že je příliš daleko. Chápejte, musíme být zde a v současnosti máme jen velmi málo benzinu.“

„Ale já si nedovedu představit, že bychom tu někoho ubytovali,“ bránila se Fenella. „Dům je maličký a otec sem celkem pravidelně jezdí, když má služební volno, a tak vám nemohu dát k dispozici jeho pokoj.“

„Otec je v armádě?“ zeptal se major Ransome. 

Fenella přikývla. „Ano, je součástí R. A. F., i když nechodí do akce. Vede oddělení kamufláže na ministerstvu letectví.“

„Prentis,“ opakoval zamyšleně major Ransome. „Není váš otec náhodou Simon Prentis?“

Fenella se usmála. „Ano, je.“

„Dobré nebe! To je velmi slavný člověk. Netušil jsem, že pochází odtud. Myslel jsem, že má ateliér v Londýně.“

„Ne, ten přestal obývat už před mnoha lety,“ poznamenala Fenella. „Nesnášel hluk dopravy a stísněný pocit, a tak koupil tento dům. Tehdy to byl jen statek a on si v bývalé stodole zařídil ateliér. Zvenčí se dům zdá velký, ale to je právě díky té stodole. Zbytek domu je opravdu stísněný. Ale ráda vás tu provedu, pokud máte zájem.“

„To je od vás laskavé,“ řekl major Ransome. „Pochopte, slečno Prentisová, že mne moc mrzí, když musím k ubytování vojáků využívat služeb civilistů, ale nemám na výběr. Někde spát musíme.“

„Ale to je samozřejmé.“

Fenella ho vedla ze salonu do malé haly s dubovými trámy a otevřela dveře napravo. Právě zde byl ateliér Simona Prentise, který si umně zřídil ze stodoly staré tři sta let. I zde využil dubové trámy všude, kde se dalo. 

Okna z obou stran zajišťovala v místnosti dost světla, aniž by to rušilo.

Podlaha byla naleštěná a pokrytá koberečky v pastelových barvách, u stěny stál otevřený krb a všude pohodlně vyhlížející křesílka a pohovky. Jak se dalo čekat, byl tu také trůn pro modelky a malířský stojan, jinak ale místnost nevypadala jako klasický ateliér.

„Velmi útulné,“ zvolal major Ransome.

„Můj otec se v mnoha ohledech liší od ostatních malířů,“ poznamenala Fenella. „Rád pracuje obklopen lidmi.“

„Je to v každém případě úžasné místo,“ řekl major Ransome pochvalně. „A já vskutku doufám, že se mi dostane potěšení s vaším otcem se setkat. Patřím k velkým obdivovatelům jeho práce a jsem hrdým majitelem jednoho jeho obrazu.“

„Kterého?“ zeptala se Fenella zvědavě. 

„Smějící se dívka. Byl to obraz roku z 1936.“

„Na ten si pamatuji,“ řekla Fenella. „Modelem mu byla Inez a tatínek ho namaloval jen chvíli předtím, než se vzali.“

Mluvila chladně a bez nadšení a major Ransome na ni po očku mrkl, než poznamenal: „Je krásná. Nikdy jsem neviděl vlasy tak úžasné barvy.“

„Ano. Tatínek si vybírá pouze rusovlasé modelky – ale to jistě víte.“

„Slyšel jsem to,“ kývl major Ransome, „ale nevěděl jsem, jestli se to jen tak neříká.“

„Ach ne, je to pravda,“ potvrdila mu Fenella. „Líbí se mu pouze rusovlásky. Moo a já jsme pro něj velkým zklamáním.“

„Moo?“ zeptal se major. 

„Moje sestra. Je ve škole, vrátí se domů na svačinu.“

„Neměl jsem ani ponětí, že má Simon Prentis rodinu, proto mě to tak překvapilo.“

„Je nás docela dost. Chtěl byste si teď prohlédnout ložnice?“ 

Fenella ho zavedla do patra. Jak řekla, dům byl malý, i když velmi útulný. Téměř všechny stropy v ložnicích byly zkosené a malá okénka se otvírala ven pod štíty, které byly uspořádány do kříže. 

Vpředu byl pokoj Simona Prentise, zdaleka největší a nejluxusnější ze všech ložnic a s vlastní koupelnou. 

Další dva menší a skromně zařízené pokoje obývala Fenella a její sestra. Vzadu byly dva dětské pokoje a malinká ložnička vyzdobená fotografiemi fotbalových a kriketových mužstev.

„To je pokoj mého bratra Raymonda,“ řekla Fenella. „Slouží u námořnictva, a tak se mi zdá, že pokud tu opravdu musíte někoho ubytovat, byl by to nejvhodnější pokoj.“

„Zajímalo by mne, jestli by Raymondovi vadilo, kdybych tu bydlel já osobně.“

„Chcete říci, že se sem nastěhujete přímo vy?“

„Pokud mi to dovolíte.“

„Nebudete mít pohodlí. Nemáme žádné služebnictvo. Všechno děláme já a chůva.“

„Nemůžete sehnat pomoc?“

Fenella zavrtěla hlavou. „Nikoho místního. Nemají nás tu v oblibě. Pokud chcete slyšet pravdu,“ dodala, „vaší pověsti neprospěje, když v tomto domě zůstanete.“

„Myslím, že to má pověst přežije,“ prohlásil tónem stejně vážným jako ona. „Ale děkuji vám, že na to myslíte. Vážím si toho.“

„Jen vás varuji. Zdá se mi, že nevíte, jak to chodí u nás v Creepers.“

„To ne, ale nebude se to patrně lišit od jiných částí anglického venkova. Lidé tam bývají poněkud úzkoprsí.“

Fenella se zasmála. „Možná trochu. Ale rodina Simona Prentise vyžaduje značnou toleranci.“

„Měl jsem za to, že umělci si mohou dovolit téměř cokoli.“

„Ne v Creepers.“

Potřásli si rukama a Rex Ransome řekl, že se vrátí později.

„K ničemu to není, chůvo,“ řekla Fenella unaveně. „Kdyby chtěli, mohli by zabrat celý dům. Ale major Ransome vypadá jako příjemný muž. Bude tu pouze na snídani a na večeři a slíbil, že pošle svého sluhu, aby mu připravil pokoj.“

„Tohle bývala svobodná země,“ stěžovala si chůva. 

„Za války není žádná země svobodná,“ odtušila Fenella. 

„To je přece jasné,“ utrhla se na ni chůva, popadla talíře a zamířila s nimi do jídelny. 

Fenella se smutně usmála a pak se otočila k troubě a vytáhla dozlatova upečený pastýřský koláč. 

Jen málo lidí vědělo, že Simon Prentis má šest dětí. Nejstarší dcera a jediný potomek jeho první ženy Flavie, Kay, vytěžila z příbuzenského svazku se Simonem nejvíce. Stala se herečkou, nejprve hrála v divadlech a pak pronikla i do filmu.

Druhou ženu, Arline, si Simon vzal roku 1920. Její potomci byli méně nápadní, což nebylo překvapivé, neboť ona sama pohrdala těmi, kteří živili svou marnivost výstřižky z novin a fotografiemi v bulvárních časopisech. 

Pocházela z respektované a bohaté skotské rodiny, když jí však bylo devatenáct, nepohodla se s rodiči, protože jí zakazovali provdat se za muže známého svým prostopášným životem. 

K překvapení všech však spolu byli velice šťastní. I když byla Arline mladá a nezkušená, byla velmi empatická a skromná. 

Byla ochotná přijmout Simona takového, jaký doopravdy byl, a nesnažila se ho předělat podle svého. Pokud jí byl během dvanáctiletého manželství nevěrný, nedala ani slůvkem najevo, že by o něčem takovém věděla. 

Arline měla málo přátel a žádné důvěrnice, moudří lidé však pochopili, za kolik ze svého úspěchu vděčí Simon právě jí.

Arline totiž měla praktické myšlení, takže si navykla prodávat hotové obrazy a dokázala Simona seznámit se správnými kritiky a zařizovat mu výstavy na správných místech. 

Když zemřela, obdivovatelé Simonova díla, kteří s nadšením hltali každý detail jeho prostopášného života, jí sotva věnovali rozloučení. 

Arline zemřela, když se narodila Moo. Byla to zbytečná smrt zaviněná pouhou nezodpovědností. Simon totiž trval na tom, že odloží návrat z Francie na poslední chvíli. Neobtěžoval se ani rezervovat kajutu, a tak pluli přes Lamanšský průliv v ošklivé bouři zcela bez ochrany. 

Když Arline dorazila zpět do londýnského domu, překročila už hranici mezi životem a smrtí. Simon ji předal chůvě, ale Arline už v té době trpěla zápalem plic, a náročný a bolestivý porod jí vzal zbytky už tak podlomeného zdraví. 

Simon si v první chvíli neuvědomil, co se vlastně stalo. Byl zasažen bolestí, kterou dával najevo zbytečně teatrálně.

Byla to sobecká bolest, jak se ukázalo, když se zčistajasna vyjevilo, že by se měl začít starat o čtyři děti, z nichž snad pouze nejstarší se dokázalo starat samo o sebe. 

Kay v té době zrovna končila školu, většinu dětství ale strávila s příbuznými své matky, poněkud snobskými maloměšťáky, které si Arline nikdy neoblíbila. 

Ji Simon za problém nepovažoval, ale Raymondovi bylo jedenáct, Fenelle sedm a kromě toho tu bylo ještě novorozeně.

Tehdy vzala věci do rukou chůva a řekla Simonovi, že Londýn není místo pro tyto „ubohé siroty“, které potřebují dýchat čerstvý vzduch, pokud tedy mají být zdravé a silné. 

V Křížovém domě se děti téměř nedoslechly novinky ze světa kolem. Jejich otec se čas od času zjevil jako tajfun, vtrhl do domu a vnesl do něj svou neutuchající energii. 

Stejně náhle, jako přijel, pak odjížděl a za sebou nechával zvláštní ticho a děti si nebyly jisté, jestli se jim stýská, a nebo se jim v jeho nepřítomnosti ulevilo. 

Bylo pro ně složité vytvořit si nezávislý názor, protože chůva nenechala nikoho na pochybách, co si o celé situaci myslí.

Jednou ji napůl v žertu, napůl vážně Simon obvinil, že obrací děti proti jejich otci. Chůva se mu neohroženě postavila. 

„Žádné dítě, o něž pečuji, nepošlu na cestu k ďáblu,“ vpálila mu. 

„Takže to si o mně myslíš,“ řekl jí Simon vyzývavě. 

„Neumím lhát,“ opáčila chůva pevně. 

Když Fenella vyrostla, začala velice připomínat svou zemřelou matku. Simon často cítil zvláštní bodnutí, když ji náhodou potkal nebo ji sledoval, jak vchází do místnosti. 

Jenom jediná věcí jí chyběla. Vlasy měla tmavé, nikoli rusé, a Simon nedokázal vidět krásu v jiné ženě než rusovlásce. 

Moo měla také tmavé vlasy, ale vypadala úplně jinak než její starší sestra. Od chvíle, kdy se narodila, byla Moo, jak jí říkala chůva, dítě jako z obrázkové knížky. 

Raymond jednou poznamenal: „Moo je jako bonboniéra. Velká, plná citu, s měkkým jádrem a převázaná tou nejtlustší a nejzářivější saténovou stužkou.“

Moo měli všichni rádi a ona byla jako štěňátko, vděčná za všechnu pozornost, které se jí dostávalo. 

Narození Timothyho a Susan, poté co si Simon vzal roku 1936 jejich matku Inez, nic nezměnilo. Manželství Simona Prentise pro jeho děti nic neznamenalo. 

Po Arlinině smrti se v životě Simona Prentise objevilo tolik žen, že je jedna další nemohla vůbec překvapit, i když jí na prsteníček navlékl prsten. 

V hrabství historky o Simonu Prentisovi samozřejmě vyvolávaly jisté pohoršení, jako malíř měl však rovněž určitou reputaci a lidé mu byli ochotní značnou část věcí odpustit s odkazem na to, že je génius. 

Jejich opatrné nabídky přátelství však ustaly v okamžiku, kdy definitivně začal v Křížovém domě bydlet. Historky, které se po jeho příjezdu začaly vyprávět, byly neuvěřitelné, fantastické a zlomyslné. 

Mnoho jich bylo zcela vybájených, ale stejné množství jich, bohužel, bylo pravdivých. 

Jedna z nich, kterou se se zatajeným dechem dozvídali všichni nově se přistěhovavší, kteří ji dosud neslyšeli, vyprávěla o místní významné dámě, lady Colebyové. Ta vlastnila sousední panství a byla bezesporu jednou z nejdůležitějších osob v hrabství. Jednoho dne přišla k Simonovi na návštěvu a nezkušená služebná ji zavedla rovnou do stodoly, kde Simon pracoval. 

Jako obvykle s ním byla celá rodina. Raymond a Fenella hráli v rohu velké místnosti stolní tenis, Moo zpívala panenkám a doprovázela se brnkáním na dětské piano. 

Když návštěva vkročila dovnitř, Simon právě poodstoupil od stojanu. Služebná cosi zamumlala a nechala lady Colebyovou stát ve dveřích. 

Simon se k návštěvě otočil a lady Colebyová i přes svůj věk bezpochyby musela cítit obdiv a snad i touhu si zaflirtovat. 

V každém případě k němu přistoupila s mnohem sladším úsměvem, než jaký obvykle na jejích rtech vídávali všichni ostatní. 

Když pak k němu napřáhla ruku, stala se nevídaná věc. 

Simon k ní přiskočil, popadl ji za ruku a odtáhl ji několik kroků doprava. 

„Řekněte,“ zvolal, „řekněte mi, co si myslíte. Je ten stín pod levým ňadrem zelený, nebo fialový? Namaloval jsem ho zelený, ale neostýchejte se říci, že nemám pravdu.“

Překvapená návštěva zjistila, že ji kdosi kamsi táhne po kluzké podlaze, a zároveň palčivě vnímala sevření tohoto mohutného Adonise, když tu náhle s široce rozevřenýma očima pohlédla na trůn, na kterém seděla modelem Inez.

Lady Colebyová nevěděla, že je to Simonova manželka, i když by to pro ni nejspíš nebyl velký rozdíl.

V ten jediný zničující moment si byla vědoma pouze toho, že zírá na nahou ženu ležící na divanu z purpurového plyše, přes nějž byl přehozený španělský šátek. 

Když pak obraz uviděla odborná veřejnost, všichni se shodovali, že je troufalý – nepopsatelná směsice barev, jakou zatím žádný malíř na obraze s rusovlasou dívkou nepoužil. 

O obraze se mluvilo hodně, ale na rozdíl od kritiků, kteří řešili, jestli je v pořádku umístit rusovlásku na purpurový divan, místní obyvatele zajímal obraz výlučně z pohledu morálky. 

Tento incident bohužel přesvědčil mnoho lidí, aby do Křížového domu nechodili, a těch několik, které to neodradilo, zjistilo, že je pro ně ještě horší přijmout, že Simonovi je úplně jedno, co si o něm myslí. 

I když lidé byli ochotní za nějaký čas začít tolerovat Simona, nikdy by – jak Raymond řekl „ani za milion let“ – nepřijali Inez. 

Byla překrásná, to se nedalo popřít, ale jakmile otevřela pusu, zradil ji přízvuk a její slova zase prozradila, že je uvnitř prázdná a banální, takže překvapila i ty, kteří doufali, že je alespoň zábavná. 

Proč si ji Simon vzal, zůstávalo záhadou, dokud se pět měsíců po obřadu nenarodil Timothy. Řada lidí pak Simona litovala, protože „udělal správnou věc“.

Jejich manželství bylo odsouzeno k záhubě od samého začátku. Po Timothyho narození vedli každý vlastní život, až strach z války přiměl Inez opustit Londýn a usadit se v Křížovém domě. 

Simon se pak rozhodl vstoupit do služby a přispět svým dílem a díky tomu se vídali jen málo. 

Roku 1940 se narodila Susan a krátce poté jim Inez oznámila, že dostala roli v Holywoodu. O rok později Simonovi napsala, že se s ním v Reno rozvádí, protože potkala někoho, za koho se chce provdat. Rozvod nebyl v Británii platný, ale Inez nečekala, že se někdy vrátí. 

Popřála mu hodně štěstí a dětem poslala pozdravy. 

Když ovšem Fenella nesla pastýřský koláč do jídelny, nemyslela na Simona. 

Děti už seděly kolem stolu s bryndáčky kolem krku, Susan na vysoké stoličce vedle chůvy, která seděla na jednom konci stolu, naproti Fenelle. 

Dívka postavila pokrm na stůl, když se ozvalo zazvonění zvonku. 

„Zajímalo by mne, kdo to je,“ řekla Fenella a pohlédla na chůvu. 

„Já otevřu, drahoušku,“ řekla chůva a vstala. 

V tu chvíli Fenella zaslechla Simonův hlas, jak volá její jméno tak hlasitě, až měla pocit, že rozeznívá celou jídelnu, která měla nízký strop. 

„Fenello! Fenello, kdepak jsi?“

Malá hala s nízkým stropem z dubových trámů vypadala v porovnání se Simonem Prentisem ještě menší. V modré uniformě vypadal jako obr, vlasy mu zářily a na pozadí prostého venkovského domu působil jako z reklamy. 

Fenella si pospíšila se s ním přivítat, když tu si všimla, že nepřijel sám. Srdce jí pokleslo, když si prohlédla neznámou dámu, která mu stála po boku. 

Obvyklý typ, pomyslela si a pak ještě: O něco starší než většina ostatních.

„Jak se máš, drahoušku?“ zeptal se jí Simon. Políbil ji na tvář a s chutí ji plácl po zadku, pak odhodil na křeslo čapku a těžký kabát a zeptal se: „Tak co oběd?“

„Ale tatínku,“ zvolala Fenella vyčítavě, „nikdy mi nedáš vědět, že se vracíš.“

„Že jsem nedal vědět? Samozřejmě že jsem dal,“ bránil se Simon Prentis. „Poslal jsem ti telegram, nebo jsem o to aspoň požádal svou sekretářku. Neříkej, že zapomněla.“

„Opravdu jsi ji o to požádal, tatínku, nebo si to jen myslíš?“ zeptala se Fenella. 

Simon si rukou prohrábl vlasy. „K sakru, asi jsem na to vážně zapomněl.“

„Jsi beznadějný případ,“ řekla Fenella spíše jako konstatování faktu, než že by mu chtěla něco vyčítat. 

Otočila se k dámě. „Obávám se, že jsme vás ani nepřivítali.“

„Elaine, tohle je moje dcera Fenella,“ řekl Simon prostě. 

Fenella ji vzala za měkkou ochablou dlaň a pomyslela si, že se jí na první pohled nelíbí. 

Elaine, ať už to byl kdokoli, byla velmi hezká. Měla zářivé rusé vlasy ostříhané v pážecím stylu, které byly v dokonalém kontrastu k černému sametovému baretu.

Byla štíhlá v duchu poslední módy, což zdůrazňovaly přiléhavá černá sukně i kabátek. Rovněž měla, jak si Fenella hned všimla, tvář, která se umělcům líbila – výrazné rysy, mandlové oči a velká ústa.

„Pusť se do přípravy koktejlů, tatínku,“ vyzvala ho Fenella, „a já se podívám po něčem k jídlu. Děti mají pastýřský koláč, ale nepředpokládám, že byste ho chtěli také.“

„Pánbůh chraň,“ zvolal Simon Prentis.

„Nu, půjdu se podívat do spižírny, ale nemohu vám slíbit zázraky, a tak je ani nečekejte.“

„Ráda bych se opláchla,“ podotkla Elaine. 

„Ukážu vám koupelnu,“ nabídla se Fenella. „Pojďte se mnou nahoru.“

Zamířila první a Elaine ji následovala. Obě mlčely. 

Zajímalo by mne, kdo to je, uvažovala Fenella. Doufám, že ji Simon maluje, protože nutně potřebujeme peníze. 

„Obávám se, že budete muset spát v mém pokoji,“ řekla nahlas, když došly ke dveřím do místnosti. „Hned po obědě si vystěhuji věci. Není tu mnoho prostoru. I když dům působí jako velký, ve skutečnosti je dost malý.“

Elaine pohrdavě přešla k zrcadlu na prostém dubovém toaletním stolku.

„Žijete tady?“ zeptala se. „To musí být nuda.“

„Já jsem si už zvykla,“ odtušila Fenella, „ale obávám se, že vám to tu bude připadat velmi klidné.“

Vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře. 

Je to jedna z těch horších, pomyslela si, když se vrátila do přízemí. Doufám, že tatínek nemá dovolenou na moc dlouho. Takovéhle věci nejsou vůbec dobré pro Moo.

Vrátila se do kuchyně a z vrchní police ve spižírně sundala drahocennou konzervu s jazykem, kterou měla schovanou do zásoby. Za pár minut k masu přichystala salát.

Chůva naštěstí nastrouhala několik mrkví pro děti, a tak k nim přidala řepu a krouhané zelí, až nakonec jídlo vypadalo velmi chutně. 

Popadla tři vejce, která ráno přinesla z kurníku, přidala k nim sýr a byliny a přichystala z nich omeletu, tak jak to měl její otec rád. 

Pak se chodbou vydala do stodoly. Simon a Elaine usrkávali koktejly u krbu, který se zrovna rozhoříval. 

„Oběd je hotový,“ oznámila jim Fenella vesele. „Pospěšte si, protože je to omeleta, a ta nebude dobrá, když ji nesníte brzy.“

Simon má dobrou náladu, pomyslela si Fenella, když ho sledovala, jak míří do jídelny svým typickým energickým krokem a brouká si melodii.

Zatímco jedli, postavila na kávu a vynesla nahoru kufry, které nechali v hale. Všimla si, že Elainin byl z drahé kůže a byly na něm zlatě vyraženy její iniciály.

Když byla káva hotová, zanesla ji do ateliéru a postavila na malý stolek u krbu. Jak čekala, když otec vypil šálek, oznámil jim, že se půjde převléci. 

Fenella počkala pět minut a pak zaklepala na dveře jeho pokoje. 

„Vstupte,“ ozval se zevnitř. 

Když vešla, poznamenal: „Ach, to jsi ty!“ s jistým překvapením, jako by čekal někoho jiného. 

„Mohli bychom chvíli hovořit obchodně?“ zeptala se Fenella.

„Ne, nemohli,“ odtušil Simon. „A jestli mě chceš požádat o peníze, můžeš si to ušetřit.“

„Ale tatínku, my peníze potřebujeme.“

Simon se zamračil a podíval se na ni. „Slovo tatínek už jsme překonali,“ řekl nečekaně. „Když mi tak říkáš, připadám si nejméně na sto osmdesát. Co kdyby ses chovala trochu moderně a říkala mi Simone? A to se týká i Moo.“

„Zní to velmi nepřirozeně,“ bránila se Fenella. „Vždy jsme ti říkali tatínku.“

„Já vím, já vím, ale cítím se pak tak starý. Nelíbí se mi to.“

„Nemyslím si, že by ses měl bát stárnutí,“ usmála se Fenella. „A i kdyby, u mužů je to jedno.“

„Není,“ opáčil Simon. 

„Tak dobrá – Simone, ale pokud se ti já v tomto ohledu podřídím, očekávám, že se zase podřídíš ty mně a napíšeš mi šek.“

„Ale já nemohu, Fenello – nemá smysl mě s tím obtěžovat.“

„Podívej,“ řekla Fenella klidně, „nemůžeme žít ze vzduchu a ty jsi mi neposlal peníze už skoro čtyři měsíce. A navíc jsi mi neodepsal ani na jediný dopis, který jsem ti v tom směru poslala.“

„Já vím, já vím,“ bránil se Simon, „ale já peníze nemám.“