Život a jiné
nesrovnalosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Škultéty

Život a jiné nesrovnalosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

I.
Z cyklu To už je můj osud

1.

Jde to se mnou evidentně z kopce. Za poslední týden mě tři lidi oslovili „mladá paní“.

Takový ten pocit, když si jdete prvně v životě pro antidepresiva a mladý, hezký, vysoký lékárník se na vás soucitně usměje a řekne: „Vám určitě dávkování vysvětlovat nemusím, že jo.“ (A tak je to se vším.)

Přicházím do ZOOTu a hledám číslo objednávky.

Usměvavý mladík: „Nic nehledejte, stačí příjmení.“

Já: „Když myslíte… Škultéty.“

Méně usměvavý mladík: „Jak prosím?“

Já: „Škultéty,“ (rezignovaně), „Š-K-U-L-T-É-T-Y.“

Lehce zoufalý mladík: „Já se asi ztratil. Můžete znovu?“

Já (pomaleji): „Š-K-U-L-T-É-T-Y.“

Zoufalejší mladík: „Jsem musel někde udělat překlep…“

Já: „Š-K-U-L-T-É-T-Y.“

Mladík s úlevou: „Jo! Mám to!“

Já: „Čísla jsou někdy přece jen jednodušší, co?“

„Víte, já nejsem úchyl,“ vysvětlil mi pán na veletrhu Svět knihy. „Já jenom nemůžu spustit oči z vašich šatů.“

Plněné papriky s rajskou omáčkou, bramborový guláš, minigolf, přes den hudba z gramodesek a večer v televizi Angelika. Jestli tohle není návrat do dětství, tak už teda nevím.

Jsem se vybičovala a udělala dneska dětem fakt skvělé svačiny, takové až hipsterské, hummus, dýňový twister a tak – a ony jsou prázdniny! To už je můj osud.

Připadám si jako hluchoněmá fiktivní postava.

Ráno jsem doma nechala jak rozečtenou Osamělost prvočísel, tak čtečku, kterou jsem předtím vyndala z kabelky, aby mě nebolela záda. Musela jsem si tedy koupit v Levných knihách tři jiné knížky, což dá rozum. V poště na mě čekal rukopis o rozsahu „asi 19 stran, ale přepsaných ve Wordu“. K obědu jsem si dala mexickou tortillu, ale když jsem krabičku v kanceláři otevřela, byl v ní tuňákový salát. Nenávidím tuňáky. Všechny a bez výjimky! A před chvílí mě zase někdo oslovil „mladá paní“. Bilance dnešního dne: bolí mě záda, mám hlad a vypadám staře.

Je pondělí, konec měsíce, život je jedna velká nesrovnalost a vesmír strašlivé místo.

Když jsem viděla před dvěma týdny po letech v televizi (!) zase Angeliku (!), nestačila jsem žasnout. Podivné dialogy, nevěrohodné bojové scény, část herců hraje jako na Jiráskově Hronově, část nejspíš spí, režisér musel být většinu času pod parou, scenárista tam nebyl vůbec – a pak ty Angeličiny řasy. Ty řasy! Ale stejně jsem se zase dojala. To už je můj osud.

Dneska v noci jsem spoustu hodin bloudila Tokiem. Naštěstí byl den a bylo krásně. Zapomněla jsem sice, jak se jmenuje můj hotel a ve které je ulici, ale to nevadilo. Ten pocit neskutečné svobody za to stál. V hospodě U Josefa Škvoreckého jsem si dala pivo a pak jsem děsně dlouho bloumala podél řeky a fotila. Všichni mi říkali „slečno“. Líbily se mi zelené klasy uprostřed velkoměsta, se kterými si chodili lidi šeptat, a vůbec jsem toho šestnáctihodinového letu nelitovala. Ráno fotky v mobilu nebyly.

Když včera odpoledne nejezdilo béčko, došlo mi po více než dvou letech strávených v Kobylisích, že z práce přece nemusím vždycky jenom metrem. Stačí dojet místo na Florenc až na Hlavní nádraží, proběhnout halou, zasnít se nad exotickými místními názvy jako Warszawa Wschodnia, Budapest-Keleti pályaudvar, Graz, Zábřeh na Moravě, Úvaly u Prahy nebo Český Brod – a pak se svézt jednu stanici vláčkem na Smíchovské nádraží přes Vyšehrad a po železničním mostě. Nejkrásnějších sedm minut za celý den.

Šest let je magická hranice. Kupříkladu jste-li nuceně hospitalizováni jako doprovod svého dítěte. Od jeho šesti let nemáte nárok na lůžko a stravu, máte však – minimálně v Motole – nárok na bezplatný internet. Úvaha úředního šimla je jednoduchá: dítě nad šest let umí číst a psát, internet tedy využívá právě ono – ergo je zdarma. Dítě do šesti let číst a psát neumí, na internet chce rodič – a musí zaplatit. Podtrženo, sečteno – spala jsem hladová na zemi, avšak dostala jsem heslo na wi-fi! Za mě spokojenost.

Právě jsem se omluvila myčce…

Minulý týden jsem nevěřila radaru, že má pršet, šla jsem běhat a děsně zmokla. Včera jsem uvěřila radaru, že neprší, ač to při pohledu z okna vypadalo jinak, šla jsem běhat a děsně zmokla. Život není fér.

„Ty seš taková fotogenická, to už jsem ti chtěl dávno říct, já se na ty tvoje fotky nemůžu vynadívat… A víš, že nejlíp vypadáš černobíle?“ Miluju komplimenty na neděli.

Šimonovi vytrhl dva zuby, mně zlomil srdce aneb dnešní setkání s krásným zubařem.

2.

Je normální, když si jeden člověk koupí v jednom dni dvě žluté čepice?

Sdílená postel – poloviční postel. Sdílený žal – dvojnásobný žal.

Když se noc už mění v ráno a vy byste vážně chtěli spát, spali byste, až byste brečeli, koneckonců jste si tuhle noc výjimečně vyhradili na spaní, a ne na redigování a překládání, bouřka nepřišla, zaklapnete teda notebook a zavřete oči, ale když se otočíte na bok, zjistíte, že na notebooku svítí světýlko a to vás ruší a štve a vůbec všechno, tak notebook jediným vzteklým a rázným pohybem zašoupnete pod deku, pohybem vzteklým, leč elegantním a plynulým, vzteklým a tak dokonale namířeným, že se ultrarohem ultrabooku trefíte rovnou do kolenní čéšky, bolí to tak děsně, až vám vyhrknou slzy, a ráno zjistíte, že to koleno neohnete, takže dneska rozhodně nepůjdete běhat do lesa, jak jste měli v plánu, dneska půjdete leda tak do háje.

Jsem strašně ráda, že mi kamarádka nikdy nevrátila publikaci 1001 knih, které si musíte přečíst, než zemřete, protože teď si je tím pádem nepřečtu a nezemřu. A to se vyplatí.

Takový ten pocit, když si zapomenete klíče, takže vracejíc se z koncertu Rammsteinů lezete po půlnoci domů oknem – a navzdory věku a kondici to pořád ještě dáte. K nezaplacení!

Začalo to Sedmičkou pionýrů, která otiskla adresy východoněmeckých pionýrů prahnoucích po dopisování s pionýry československými. Podtrhla jsem si adresy z měst jako Berlín a Magdeburg, a když jsem se k časopisu vrátila, zjistila jsem, že mi otec označil ještě jednu. V Halle. Vyzvídala jsem proč – odpověděl, že tam jednou byl. Přišlo mi, že je to stejně dobrý důvod jako kterýkoli jiný a té neznámé Karen z Halle-Neustadtu jsem napsala. A byl z toho začátek jednoho krásného přátelství. Přátelství, které trvá přes třicet let, z dopisů postupně přešlo na e-maily a na WhatsApp, přežilo roky bez setkání, nějaká ta nedorozumění a tajnosti a přežije myslím už všecko. Nikdo mě nezná tak jako ona. Jsme stejně ironické, sarkastické a cynické, pinkáme si slova na dálku, smějeme se a brečíme nablízko a poslední léta se většinou potkáváme v Berlíně, protože tam patříme. A nejen kvůli té Sedmičce pionýrů obě celou duší věříme v náhody.

Holubí storka

Podvečer na Andělu. Zima, lezavo, tramvaj nikde. Na velikonočních trzích naštěstí prodávají vánoční svařák. Kelímek si koupím a schovám se u zastřešeného stolku. Po chvíli si přisedne – nebo spíš přistoupí – holub. Leknu se, ale opeřenec se chová slušně, věnuje se drobkům z trdelníku, svařák nechává disciplinovaně na pokoji. Zřejmě abstinent. Spokojeně koexistujeme, když tu se náhle zjeví rozčilená paní v čepici a praští do stolu deštníkem. Já nadskočím, holub poodletí na sousední stolek. Paní se žene za ním, vrhne na něj káravý pohled a zaječí: „Holubi na stoly nepatří!“ Pak se otočí a stejný pohled vrhne i na mě. Zvolíme s holubem stejnou taktiku a svorně předstíráme, že se vůbec neznáme. Paní po chvíli nespokojeně odchází. Jakmile je z dohledu, holub na mě mrkne a zase přistoupí. Dozobe drobky. Já dopiju svařák. Potom si jdeme každý po svém.

Dneska se mi zdálo, že jsem zapomněla PIN ke kartě. Velmi mě to znepokojilo. Celou noc jsem si přehazovala v hlavě čísla. Postupně jsem si vzpomněla na čtyři PINy ke čtyřem minulým kartám. Pak se mi vybavil i ten současný. Měla jsem radost a chtěla si ho zapsat, ale napomenula jsem se, že spím a nemám blbnout. Ráno jsem se vzbudila a zjistila, že jsem zapomněla PIN ke kartě. Totálně, nevím ani jednu číslici.

3.

To takhle odmalička vyrůstáte v tom, že Beatles jsou prostě nejlepší, zdá se vám to naprosto logické a samozřejmé, textům nejdřív nerozumíte, ale písničky se vám i tak líbí, později zjistíte, že se podle jedné z nich jmenujete a nepřijde vám to úplně marné, a když ještě později chodíte s partou o prázdninách do kina, každý rok doufáte, že kromě tří dílů Vinnetoua a obligátního Konvoje o vzpouře dálkových řidičů budou dávat i Perný den a že se na něj dostanete, no a pak se vám nějak mimoděk přihodí, že vyrostete, máte děti, chodíte do práce a tvoříte hodnoty… zpět, chodíte do práce a dostáváte plat, tak si z toho platu jednoho dne koupíte lístek na Paula McCartneyho a najednou ty písničky z Perného dne a plno jiných slyšíte naživo a od jejich (spolu)autora, koncert zahájí A Hard Day’s Night (!!!) a je to prostě… dobrý. Díky, Paule.

„Server nerozuměl vašemu požadavku a neví, jak se má zachovat.“ Nedivím se.

Seznam útěšných jídel:

1. Bramboráky (potom dlouho, dlouho nic)

2. Makové buchty (nejlíp ještě teplé)

3. Buřt opečený na ohni

4. Bramborový guláš (s chlebem!)

5. Míchaná vajíčka

6. Dýňová polívka

7. Čerstvá houska s máslem a se sýrem

Nevýhodou bramboráků coby nejútěšnějšího jídla na světě je, že když je opravdu, ale opravdu potřebujete, nemáte sílu si je udělat. Děkuji za pozornost.

Dneska se mi zdálo o tolerančním patentu. No, všechno je jednou poprvé.

„Díky za záchranu,“ říkám kolegyni, která mi odemkla kancelář, když jsem si zapomněla klíče. „Teď už jen zbejvá vyřešit, jak se dostanu večer domů.“

„Hm… oknem jako minule?“ navrhuje Zuzana bezelstně.

Co já to mám za pověst?

Největší zklamání mého života

Upřímně a z celého srdce nenávidím reklamu na Raiffeisenbank. Ten chlápek s holkou mi hrozně připomínají dvojici, kterou jsem v osmdesátkách vídala na igelitkách rakouského oděvního řetězce Schöps. On jasný drsňák, ona kráska v nesnázích. Dívali se na sebe a od pus jim vycházely komiksové bubliny. Vymyslela jsem si o nich bezpočet naprosto báječných dramatických příběhů. A pak jsem udělala fatální chybu a zeptala se mámy, co ti dva vlastně říkají doopravdy. Ten dialog mě zlomil.

ON: „Něco módního, elegantního a za rozumnou cenu? Ale kde to mám sehnat?“

ONA: „Samozřejmě u Schöpse, to je přece jasné!“

Nikdy předtím ani potom mě nic tolik nezdrtilo. Zhroutil se mi svět a já dávno před Městečkem Twin Peaks pochopila, že sovy nejsou tím, čím se zdají být.

Takový smutek, že vařím dušené kedlubny…

„Minulost chodí v šatu z měňavého taftu…“

… a já bych konečně měla sebrat odvahu, říkám si, čtouc Kunderův Život je jinde. Měla bych sebrat odvahu a přečíst si Nesnesitelnou lehkost bytí česky. Protože německy ji znám skoro nazpaměť. Vždyť to byla první knížka, kterou jsem si koupila, když jsem se na jaře 1990 dostala do Německa. Die unerträgliche Leichtigkeit des Seins. Byla přesně tak skvělá, jak jsem si myslela. Můj francouzský kamarád Olivier nechápal, proč čtu Kunderu německy. A já se mu marně snažila vysvětlit, že česky zkrátka není, a o ’68 Publishers Toronto jsem se radši nezmínila. Jen by to všechno zkomplikovalo. Přitom jsem dávno před revolucí jezdila k dědečkovi do Vídně a knížky Škvoreckého četla. Vybavuju si, jak sedím na kašně v městečku kdesi v Dolních Rakousech, houpu nohama, lížu nejmíň třetí zmrzlinu, na kterou mi rodiče dali peníze, aby mohli v klidu navštívit spolužáka, co emigroval, a čtu – hltám! – Smutek poručíka Borůvky. Nesnesitelnou lehkost bytí dědeček buď neměl, nebo ji přede mnou dovedně skryl. Samozřejmě jsem si ji koupila, hned když v roce 2006 vyšla česky v Atlantisu. Od té doby stojí v knihovně, nová, nedotčená, vedle ní ohmataný výtisk německého překladu. Vlastně nevím, čeho se bojím. Ten překlad je zcela jistě skvělý. Ale přesto – co když jsem celé ty roky milovala jinou knihu? Die unerträgliche Leichtigkeit des Seins. Nesnesitelná lehkost bytí. Minulost v šatech z měňavého taftu. Tak dobře, nebudu malověrná. Stačí přece natáhnout ruku. Anebo ne?

Nevím, čím Chruščov bouchal botou do stolu.

Takový ten pocit, když zuřivě tančíte s lidmi o dvacet let mladšími a bosou jeptiškou na Rivers of Babylon (!) a další, ještě mnohem horší písně, načež ke svému úžasu zjistíte, že si to vlastně užíváte. Prostě oravská svatba.

Jsem v Ostravě a nastoupím do autobusu, ten však náhle sjede ze silnice a řítí se po místy zaplavené hrázi rybníka, kola se noří do vody… No co, temperamentní ostravští řidiči, říkám si v duchu a vlastně se mi to líbí, jenomže zároveň zjistím, že jsem se ztratila, najednou je mi hrozně smutno, někdo na mě volá, že mám velké oči. Tak i v Ostravě? říkám si a všimnu si, že brečím, u pouličního stánku stlučeného z prken si dávám s bezdomovci gin a najednou už nejsem v Ostravě, ale na germanistickém semináři na předměstí Plzně, která ale leží v Bavorsku, takže tu všichni mluví německy, stmívá se a já se jdu projít, začne sněžit, jsem sama a všechno je najednou v pořádku.

„Ani nejdelší užovka na světě nestačí k nasycení ježka arizonského.“

Z cyklu Věty, které se mi zdály

II.
Z knihy, kterou jsem zatím nenapsala

1.

Ženy v naší rodině byly vždycky nešťastné. Začalo to prababičkou Berthou, která nedokázala unést, že má pradědeček Nathaniel věčně milenky. Pradědeček Nathaniel byl naopak coby židovský patriarcha přesvědčený, že dokud zabezpečí rodinu a vždycky se vrátí k právoplatné manželce, nemá si Bertha co stěžovat. Když se zhroutila, poslal ji do nervového sanatoria.

Pradědeček Nathaniel i prababička Bertha skončili v koncentráku. Do transportu je balila snacha, moje křesťanská babička Oldřiška, protože jejich syn z protektorátu uprchl. Později se dědeček s babičkou setkali a zbytek války strávili v ilegalitě. Babička byla výtvarnice, padělala doklady a dědeček jí nadával, že to dělá špatně, že na ně přijdou a všechny je popraví.

Přesto se měli rádi.

V roce 1948 se jim narodila jediná dcera. Rodina si změnila jméno ze židovského Lustig na české Veselý. Dědeček, který se s babičkou později rozvedl a emigroval do Vídně, byl vždycky pevně přesvědčený, že mu babička to ý udělala naschvál. Dcerku pro jistotu nechali pokřtít.

Moji rodiče se seznámili při studiu na jaderné fakultě. Vůbec se k sobě nehodili, což si v jakémsi záchvěvu rozumu uvědomili i oni sami a v předposledním ročníku se rozešli. Z neznámých důvodů se k sobě ovšem po roce vrátili, ačkoli nejspíš oba tušili, že je to chyba. Babička Oldřiška, která si z matky vždycky přála mít druhou Marii Curie, propadla panice, že holce je už čtyřiadvacet a nikdy se nevdá. Co si mysleli otcovi rodiče, netuším. Moravská strana rodiny nikdy neoplývala velkou výmluvností.

Když myslím na svatbu svých rodičů, mám rozporuplné pocity. Ti dva se zachovali rozumně pouze ve chvíli, kdy se rozešli. Nehodili se k sobě a nemohlo to dopadnout jinak než špatně. Hodně špatně. Ovšem bez jejich chyby bych tady nebyla.

A neměla bych dceru.

A moje dcera by nebyla nešťastná.

Ženy v naší rodině byly totiž vždycky strašně nešťastné.

2.

Jsou mi čtyři roky a jedeme na Moravu, do Zlína, který se ovšem tehdy jmenoval Gottwaldov. Je buď konec listopadu, nebo začátek prosince a mně se každou chvíli má narodit sestřička. A tak mě táta veze ke svým rodičům.

Nechci tam. Nechci pryč. Přeju si, aby cesta trvala co nejdéle. Morava je zvláštní svět. Limonádě se tam říká „sodovka“ a sodovce „sifon“. Všichni tam mluví úplně jinak než já.

Když přijedeme, táta mi postaví vysokou věž z kostek. Druhý den ráno odjede domů do Prahy – nebo to bylo ještě tentýž den? Ne, to by se asi nedalo stihnout.

Nebrečím. Vím, že nemám brečet. A vím, že mám být statečná.

Když mi rodiče volají, říkám, že se mám dobře. Protože já se mám dobře. A babička stojí vedle mě u telefonu a je smutná. Je smutná, protože se jí před dvěma lety na motorce zabil nejmladší syn. Strejda Jarek předjížděl autobus a udělal myšku. Dlouho jsem tomu nerozuměla. Jak ho nějaká myška mohla zabít? Skoro se na strejdu nepamatuju. Vím jenom, že když k nám přijel do Prahy na návštěvu, snědla jsem mu párek. Všem to připadalo hrozně legrační. Ale čím usilovněji si tu příhodu zkouším vybavit, tím je rozmazanější a nejasnější. Jediná možnost, jak si zachovat vzpomínku, je vůbec na ni nemyslet, ale k čemu vám ta vzpomínka potom je?