Nezbedové ze školky
Povídání pro kluky
a pro holky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Pňovská

Nezbedové ze školky

Povídání pro kluky a pro holky

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Tereza Pňovská, 2018

Illustrations © Olga Franzová, 2018

ISBN e-knihy 978-80-253-4002-8 (1. zveřejnění, 2018)

ISBN tištěné verze 978-80-253-3905-3 (1. zveřejnění, 2018)

Obsah

O holčičce, která si chtěla hrát s auty

O chlapečkovi, co moc koukal na televizi

O holčičce, co chtěla být nejkrásnější

O chlapečkovi, který se bál pejsků

O holčičce, co nechtěla chodit spinkat

O chlapečkovi, co jedl hodně zmrzliny

O bratříčkovi a sestřičce, kteří si nechtěli půjčovat věci

Milé děti, byla jednou jedna školka, jmenovala se Písnička, a do té školky chodila veliká spousta dětí. Některé byly velké, některé malé, některé vysoké a jiné drobné, některé baculaté a jiné copaté, některé děti byly upovídané a některé ustrašené. Všechny děti ze školky si moc rády hrály s panenkami, s kočárky, s auty i s traktory, na vojáky i na kuchařky, na loupežníky a na detektivy, na maminku s tatínkem a taky na zvířátka a na víly i na policajty a taky skákaly přes švihadla, hrály si s míčem, běhaly a jezdily na tříkolkách. Byly to vlastně takové děti, jako jste vy. Divíte se, proč si o nich budeme povídat? Čím byly tak zajímavé? No, to víte, každému se občas přihodí něco zajímavého – klukovi, holce nebo tobě. Ale teď už potichu poslouchejte, budu vám povídat, co všechno se přihodilo dětem ze školky Písnička.

Začal nový týden. Paní učitelka měla dobrou náladu a chystala pro děti veliké překvapení, všechny je chtěla někam vzít. A děti přicházely po víkendu veselé, odpočinuté, vyspinkané, jen občas někdo zabrečel, že se mu stýská po mamince.

Paní učitelka měla v plánu povídat si s dětmi o tom, co je baví – a to jsou, určitě mi dáte za pravdu, hračky. Ale teď už si nebudeme povídat o paní učitelce a raději si povíme, co se přihodilo jedné holčičce právě z téhle třídy.

To vám, děti, byla jedna holčička, jmenovala se Anežka. Byla vysoká asi jako sousedovic Beátka, copatá jako Jůlinka od tety Petry a neposedná jako Kučerovic Pepa.

Anežka měla doma mladšího brášku, jmenoval se Honzík a ještě neuměl ani pořádně chodit. Anežka ho měla moc ráda. Dělala na něj obličeje, schovávala se mu naoko za gauč a lechtala ho na bříšku.

Anežka si s Honzíkem moc ráda hrála, protože i když to nikomu nepověděla, moc se jí líbily jeho autíčka a traktory. Hrála si s nimi na bouračky a taky na dopravní zácpu, líbilo se jí pořádat závody a někdy taky jen tak jezdit po koberci v pokojíčku, na kterém bylo nakreslené celé město včetně všech silnic a parkovišť.

Když šel Honzík po obědě spát, maminka myla nádobí a tatínek jí pomáhal, utekla Anežka občas do pokoje, vytáhla si pro sebe pár Honzíkových aut a hrála si s nimi. Když se potom Honzík probudil, Anežka si vždy vzala do ruky pastelky a předstírala, že si maluje.

Maminka ani tatínek nevěděli, jak ráda si Anežka hraje s auty, protože ji s nimi nikdy neviděli. Anežka si takhle hrála tajně, a tak když měla narozeniny nebo svátek, dostávala často panenku, pastelky a vodovky, plyšáka, lékárničku pro ošetřování plyšáků a panenek, plastová zvířátka a oblečky na panenky, ale nikdy nedostala žádné auto, přestože si ho moc přála.

Jednou přišla Anežka do školky, zamířila za Jůlinkou a Beátkou a ptá se: „Co budeme dneska dělat?“ A Julča povídá: „Já bych si dneska půjčila domek pro barbíny a mohly bychom každá mít jednu panenku a hrály bychom si na kamarádky, jak jdou do kina, ale vtom přijde bouřka a ony budou muset zůstat doma.“ Nato se okamžitě přidala Bea: „Jééé, to je prima nápad, a mohly by taky udělat pizzu a potom spát všechny na pyžamovém večírku a pozvat spoustu kamarádek.“ Děvčátka se otočila na Anežku a čekala, co ona na to.

Anežka se trochu zamračila, protože se jí do hraní s barbínami moc nechtělo, to víte, raději by si hrála na závody formule 1, ale nedalo se nic dělat, byla holka a holky si přece hrají s panenkami a kluci zase s auty.

A tak se Anežka chvíli mračila a pak souhlasila s kamarádkami a šla si s nimi pohrát do domečku, zatímco po očku pokukovala po Vaškovi s Jonášem, jak si hrají na velkou automobilovou honičku, takže do ní Bea s Julčou musely strkat, aby dávala pozor.

Po svačině se děti sesedly do kroužku a paní učitelka, kterou měla Anežka moc ráda, povídá: „Děti, poslouchejte dobře. Za pár dní nás čeká návštěva muzea. Ví někdo, co je to muzeum?“

A přihlásila se Jůlinka a říká: „Já to vím. Já byla v muzeu už jednou, byla jsem tam s tátou a koukali jsme na spoustu obrazů domečků pro panenky a pak tam byl i jeden skutečný domeček a byl hrózně veliký.“