Použití síly

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Brad Thor

Použití síly – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Použití síly

Brad Thor

CPress

Brno

2018

Použití síly

Brad Thor

Překlad: Jan Benda

Jazyková korektura: Kateřina Hošková

Obálka: Adam Pižurný

Odpovědný redaktor: Dalibor Kumr

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Authorized translation from the English language edition Use of Force.

Copyright © 2017 by Brad Thor

Translation © Jan Benda, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-264-2172-6

ISBN e-knihy 978-80-264-2289-1 (1. zveřejnění, 2018)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2018 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 34 712.

© Albatros Media a. s., 2018. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Brad Thor rovněž napsal:

Cizí agent

Mravní kodex

Pro Duaneho „Deweyho“ Clarridge,

Držitele půlnoční hlídky.

Bůh s tebou.

Citius venit malum quam revertitur.

Zlo se na scénu vkrádá rychle, opouští ji však pomalu.

PROLOG

ITALSKÉ ÚSTŘEDÍ POBŘEŽNÍ STRÁŽE

NÁMOŘNÍ ZÁCHRANNÉ KOORDINAČNÍ CENTRUM

ŘÍM

Budovou otřáslo zaburácení hromu a námořní poručík Pietro Renzi, oblečen v bílé uniformě, zvednul telefon před sebou.

„Mayday. Mayday,“ volal hlas anglicky se silným přízvukem. „Moje zeměpisná šířka je N, tři, tři, čtyři, devět.“

Renzi luskl prsty, aby upoutal pozornost svých kolegů. „Tři, tři, míníte tím stupně?“ Otázal se.

„Čtyři, devět,“ dodal volající.

Přesně takového telefonátu se Renzi a jeho tým dnes večer obávali. Pašeráci severoafrických uprchlíků byli nelidští a záleželo jim výhradně na penězích. Jakmile dostali zaplaceno, naložili své pasažéry do člunů či lodí nezpůsobilých k plavbě po moři, hodili do nich kompas, satelitní telefon s navoleným tísňovým číslem Guardia Costiera a nasměrovali je k Itálii.

Málokdy jim poskytli dostatek paliva na celou cestu. A ještě vzácněji s nimi probrali předpověď počasí. Moře se mělo dnes v noci podle předpovědi počasí vzdouvat až do výše patnácti metrů a řádění živlů se neustále zhoršovalo.

„Třicet tři stupňů, čtyřicet devět minut severně,“ odpověděl Renzi a potvrzoval tak pozici volajícího.

„Ano.“

„A ta čísla pod těmito? Potřebuji i ta další čísla.“

„Prosím,“ zapřísahal ho muž. „Baterie je skoro vybitá.“

„Pane, uklidněte se. Musíte mi nahlásit ta ostatní čísla.“

Uprchlík je přečetl z obrazovky: „Jedna, tři, tečka, čtyři, jedna.“

Renzi zadal úplné souřadnice do svého počítače: 33°49‘N–13°41‘E. Poloha plavidla v tísni se objevila na obrovské obrazovce v přední části operačního centra. Plavidlo se nalézalo sto dvacet námořních mil od ostrova Lampedusa, italského nejjižnějšího území.

„Prosím, prosím, musíte nám pomoct,“ ozvalo se úpěnlivě z telefonu. „V lodi je spousta vody. Potápíme se.“

„Pane, prosím. Pošleme vám pomoc, ale musíte zůstat klidný. Kolik lidí je na palubě?“

„Sto padesát osob. Hodně žen. Hodně dětí. Prosím, pospěšte si. Jsme v nebezpečí. Potápíme se.“

Italská helikoptéra pobřežní stráže nepřicházela absolutně v úvahu. Loď se nacházela příliš daleko a plavilo se na ní příliš mnoho lidí.

Poručík Renzi studoval v přední části místnosti obrazovku s polohami lodí a člunů plujících v centrálním Středozemním moři. Hledal na ní konkrétní plavidlo, které by bylo dostatečně blízko a mohlo tak přispěchat na pomoc.

Žádné však nenašel. Ostřílení kapitáni se již odchýlili od kurzu, jímž smršť uháněla. Než k nim nějaká loď dorazí, uplynou hodiny.

„Haló?“ Ozval se hlas z telefonu. „Haló? Slyšíte mě, prosím vás?“

„Ano, slyším vás.“

„Vlny jsou velmi vysoké. Všem lidem je špatně. Potřebujeme vaši pomoc.“

„Pane,“ odpověděl poručík Renzi ve snaze uprchlíka ukonejšit, „posíláme vaším směrem záchrannou loď, ale musíte zůstat klidný.“

„Okay, okay.“

„Teď mi povězte, kolik máte flotačních prostředků.“

„Flotačních prostředků?“ Zopakoval jeho otázku muž.

„Záchranných vest,“ upřesnil svoji otázku Renzi. „Kolik máte záchranných vest?“

Telefon na chvíli oněměl a muž tlumočil kapitánovu otázku ve svém rodném jazyce ostatním pasažérům. Když se opět ozval, ztuhla Renzimu po jeho odpovědi krev v žilách: „Žádné záchranné vesty nemáme.“

KAPITOLA 1

FESTIVAL BURNING MAN

BLACK ROCK DESERT, NEVADA

O DVA DNY POZDĚJI

Scot Harvath tady neměl co pohledávat. CIA neměla dovoleno provádět operace v rámci Spojených států – a pro tu, na niž se právě chystal, to platilo obzvlášť. Avšak zoufalé časy si žádají zoufalé činy.

Sedmidenní událost Burning man byl extrémní týdenní festival o letním slunovratu, který se odehrával na rovném, pravěkém dnu jezera vzdáleném tři hodiny cesty od Rena v Nevadě. Šokující kostýmy se zde těšily velké oblibě – a stejně tak i „vkusná“ nahota. Kostýmů zde byla k vidění celá paleta, od Šíleného Maxe ke karnevalu v Riu.

Vzhledem k jeho fyzické zdatnosti by si toho na sebe ani moc brát nemusel a v pohodě by mezi účastníky zapadl. Ovšem to nebyl jeho styl. Také by to nedávalo smysl, s ohledem na jeho poslání.

Místo toho si pět stop a deset palců vysoký Harvath s pískově hnědými vlasy a ledově modrýma očima oblékl kabát kontinentální armády a obličej si pomaloval válečnými barvami Čerokíů, jež zakrývaly jeho pohledné rysy.

Opět se zvedl vítr. Posunul si steampunkové brýle na oči a svoji tvář zahalil do kefíje. V celé oblasti vířila mračna jemného alkalického prachu pokrývajícího playu. Viditelnost se snižovala.

„Padesát metrů,“ ozval se cizí hlas ve sluchátku zatlačeném hluboko do jeho levého ucha. Neustával v chůzi a pohledem pátral po okolí zleva doprava.

Festival se konal v prozatímní „metropoli“ s názvem Black Rock City, vybudované v Black Rock Desert. S více než sedmdesáti tisíci účastníky převyšoval počet návštěvníků BRC Londýnskou City dvojnásobně.

Shora připomínal festival svým tvarem velké C, respektive dvě třetiny kruhu. Vypadal jako detailní plánek Hvězdy smrti, jejíž řádný kus někdo odstřelil.

„Muž“ – obrovská figurína, která bude zapálena o sobotní noci – stál na opačné straně „Céčka“ ve vzdálenosti jedné a půl míle a od jeho středu jej dělilo čtvrt míle.

V Black Rock City nebyl k mání žádný nocleh, jen to, co jste si sem dopravili (a poté zase odvezli) svépomocí. „Paliči“ (tak se říkalo účastníkům festivalu) trávili v měsících před touto událostí dlouhé chvíle nad plánky podrobně tematických kempů a vesnic. V luxusních kempech „na klíč“, postavených speciálně pro pracháče, se prvního dne festivalu ubytovávali výhradně oni velcí zazobanci, kteří obyčejně přilétali vrtulníkem.

Kempům pro bohaté se kontroverzností téměř vyrovnal tzv. „Kidsvill“. Jednalo se o jeden z největších kempů na festivalu, který sloužil jako ubytování pro rodiny s dětmi – zajímavá volba na takové akci pro dospělé. Nicméně tento rok sem se svými rodiči zavítalo cirka tisíc dětí.

Armáda dobrovolníků, rozšířená o soukromou ochranku, kontrolovala každé vozidlo přijíždějící na festival. Dobrovolníkům příležitostně asistovali policisté pracující v utajení.

Z důvodu hustého provozu, umocněného bezstarostnou atmosférou události, bylo nemožné dělat cokoli důkladně. Nejvíce situace připomínala bezpečnostní „divadlo“.

Místní i státní muži zákona, stejně jako strážci parku z Úřadu pro správu půdního fondu, vykonávali na festivalu obchůzky. Ale dokud jste otevřeně neužívali drogy nebo nepodávali alkohol nezletilým, unikli jste jejich pozornosti snadno. Měli plné ruce práce, a to tahle fráze míru jejich vytížení ani zdaleka nevystihuje. Nebyl proto žádný div, že tato událost upoutala pozornost teroristů.

Hlas v Harvathově uchu promluvil znovu. „Už bys ho měl vidět.“

Zastavil se, přiložil si k ústům lahev s vodou a při této příležitosti se rozhlédl kolem.

Ve větru se třepotaly transparenty a stanové celty. Stál tady provizorní bar 7 Deadly Gins, něco s názvem Kemp Woo Woo, další místo pojmenované No Bikiny atol a enkláva Toxic Disco Clam. Hned za ní parkoval modrý karavan.

„Vidím ho,“ odpověděl Harvath a odhodil lahev s vodou.

„Hej!“ Postěžovala si na jeho počínání žena za ním, leč on ji ignoroval a pokračoval v chůzi. Zašel až příliš daleko, než aby nechal Hamzu Rahima pláchnout.

Kromě prachu byl večerní vzduch prosycen kouřem z táboráků a sudů s ohněm. Ze všech stran halasila hudba. Mimo dohled rachotily ukryté naftové generátory, které poháněly za hlubokého hučení gramofonové talíře, zvukové systémy a obrovské světelné show. Na playe točili tanečníci planoucími koulemi na dlouhých řetězech. Pohyblivé umělecké exponáty, osvětlené zářivými světly z jednoho konce na druhý, plivaly na noční oblohu oheň.

Pomalým obloukem prošel kolem kempu s modrým karavanem. Zdálo se, že všichni jsou namačkaní ve velkém stanu, v němž přečkávají prašnou bouři řádící venku, a šťastně se oddávají paření.

Po projetí skupiny kol osvětlených synchronizovanými LED světly se Harvath přiblížil ke karavanu.

Uvnitř se nesvítilo. Zkusil štěstí a zamžoural do několika oken, narazil však na zatažené rolety. Čelní sklo zakrývalo stínidlo.

Přitiskl ucho na dveře a zaposlouchal se. Ticho. Jestli uvnitř nějací lidé byli, ani nedutali.

Pokusil se dveře otevřít, byly však zamčené.

Vytáhl sadu paklíčů a ohlížel se přitom přes rameno, aby se ujistil, že jej nikdo nepozoruje. Na odemknutí dveří mu stačilo několik vteřin. Našrouboval na svůj Sig Sauer tlumič a vklouzl dovnitř.

I přes kefíju jej do nosu praštil hrozný zápach evokující staré cigarety a špatně spláchnutý záchod. Sundal si brýle a počkal, až jeho oči novému prostředí přivyknou.

Po stole se povalovaly talíře s napůl snědeným jídlem a ve dřezu spatřil naskládané nádobí. K madlu jednoho ze šuplíků byl přivázaný bílý plastikový pytel na odpadky praskající ve švech. Čalounění bylo potrhané, koberce zašpiněné a vše pokrýval film tvořený prachem z playe. Hamza Rahim žil jako zvíře.

Harvath si všimnul něčeho na podlaze a sehnul se, aby to zvedl. Kusy elektrického drátu. Srdce se mu náhle rozbušilo rychleji.

Kam až informace kohokoli z CIA sahaly, Rahima na festival vyslali za účelem pozorování před útokem. Měl nashromáždit informace a následně je předat svým šéfům. Harvathovým úkolem bylo Rahima sebrat a rozbít jeho síť pomocí jakýchkoli nezbytných prostředků. Dráty nicméně naznačovaly, že by informace CIA mohly být nebezpečně nepřesné. S pistolí v pohotovosti se plížil do zadní části vozidla.

Nejprve zkontroloval malou skříň plnou harampádí. Poté se mu pohled zastavil na soupravě patrových postelí stojící naproti – v obou se spalo. Zlé znamení. Rahima neměli doprovázet žádní společníci.

Za patrovými palandami objevil hlavní část karavanu. V posteli, kterou zde našel, také někdo spával.

Zbývalo prohledat poslední místo: koupelnu.

Dveře do ní byly zavřené. Postavil se stranou a pomalu zkusil vzít za kliku. Zamčeno.

Napínal sluch a pátral po jakémkoli zvuku, leč slyšel pouze dunění a pulzaci taneční muziky zvenčí.

Předstoupil před dveře, zvednul nohu a kopnul přímo do míst s klikou, z níž zbyl posléze jen holý otvor.

Jelikož byly panty na vnější straně, měly se dveře otevírat k němu.

Harvath držel nyní pistoli jen jednou rukou, zatímco tu druhou natahoval ke dveřím – a právě v tom okamžiku situace nabrala nebezpečné obrátky.

KAPITOLA 2

Muž s charakteristickými středovýchodními rysy rozkopl dveře od koupelny a mrštil obsah velkého plastového kelímku do míst, kde tušil Harvathovu přítomnost.

Vysoce žíravý koktejl namíchaný z čističe odpadů a domácího bělidla proletěl kolem Harvatha a jeho obsah vystříkl na zeď a okenní rolety nalevo od něj.

Harvath odpověděl na útok úderem pistole do kořene mužova nosu.

Kolena jeho protivníka ihned ochabla a začala se mu podlamovat. Harvath se přihnal za něj, obtočil svoji levou ruku kolem nepřítelova krku a dožadoval se odpovědi: „Kde je Hamza Rahim?“

Muž, jenž musel Harvatha vidět nakukovat do oken karavanu nebo jej slyšel vejít, sebou cukal.

Harvath zareagoval na jeho vzpírání opětovným úderem, který mu tentokrát zasadil do spánku. „Kde je? Kde je Rahim?“

Útočník nepřestával klást odpor a Harvath tedy namířil pistoli na jeho levé chodidlo a stiskl spoušť.

Rahimův společník vykřikl natolik hlasitě, až mu musel Harvath zakrýt ústa rukou z důvodných obav, že by jeho jekot mohl přitáhnout něčí pozornost. „Vyklop, kde je Rahim, nebo ti prostřelím i tu druhou hnátu.“

Muž se po Harvathovi ohnal. Jakmile tak učinil, všiml si Harvath dvou chybějících prstů na jeho levé ruce. Harvathovy nejhorší obavy se naplnily. Tento maník vyrábí bomby.

Harvathovi v mysli nyní vířilo ještě více otázek, ale oči, nos i krk měl v jednom ohni kvůli jedovatému plynnému mraku, který vytvořila bomba vyrobená z bělidla. Potřebovali z toho zatraceného karavanu vypadnout.

Harvathova levačka stále pevně svírala mužův krk, zatímco mu vrazil tlumič pistole do zad a tlačil jej do přední části vozidla. V půli cesty se někdo objevil u dveří.

Postava na sobě měla cosi, co připomínalo roucho mnicha, a neforemnou masku z chromu. Rovněž držela zbraň, a než stačil Harvath zareagovat, začala z ní střílet.

Využíval výrobce bomb coby lidský štít, než musel jeho mrtvolné tělo pustit a skočit do úkrytu. Salvy výstřelů vycházející z útočníkovy pistole v chromové masce nadále devastovaly vozidlo.

Harvath chtěl palbu opětovat, leč výhled mu zakrýval toxický mrak. Stěží popadal dech.

Prostřelil jedno ze zadních oken, pomocí pistole odstranil rozbité sklo, vyskočil ven a tvrdě dopadl na zem.

Instinkty mu napovídaly, aby se převalil pod karavan a ukryl se, ovšem věděl, že chlor v plynném skupenství je těžší než vzduch. Kdyby z karavanu unikly nějaké výpary ven, nahromadily by se pod vozidlem. Potřeboval se od něj tedy urychleně přesunout jinam.

Kropil přední část obytného vozu tlumenými výstřely ze Sig Sauera a doštrachal se za nedaleko stojící pick-up v naději, že prachová bouře pomůže jeho manévr skrýt.

U pick-upu si opět nasadil brýle, přitáhl kefíju a snažil se popadnout dech. Plíce měl v jednom ohni. Jak moc za to mohl prach z playe společně s námahou, a kolik toho měl na svědomí plynný chlor, netušil. Pouze věděl, že jej po čertech bolí hrudník.

„Rahim není sám,“ zakašlal do vysílačky. „V karavanu byl někdo další.“

„Kdo?“ Zeptal se hlas.

„Výrobce bomb. Nejsou tady kvůli průzkumu, chtějí zaútočit.“

„Ježíši. Dostals je?“

„Výrobce bomb to má za sebou, ale Rahim je na útěku. Má na sobě hnědou róbu a ksicht zakrytej maskou z chromu. Vypusť dron.“

„V té bouři nevydrží.“

„Na to kašlu. Dostaň ho do vzduchu. Hned.“

„Rozumím,“ odpověděl hlas.

Harvath přebil svoji pistoli, a než se vyhrnul zpoza pick-upu, vydal poslední rozkaz: „Vyřiď vyprošťovacímu týmu, aby se rozdělil. Musíme Rahima najít.“

„A až ho najdeme?“

„Tak ho odděláme.“

S tím konverzaci ukončil a svůj dočasný úkryt opustil.

Mike Haney byl chytrý chlapík. CIA po něm sáhla před dvěma lety. Než se přidal k jejich tajné polovojenské detašované jednotce známé pod názvem Special Operation Group (oddělení speciálních operací), sloužil jako průzkumník u námořní pěchoty. Harvath věděl, že se na něj může spolehnout.

Vyprošťovací tým tvořili čtyři další, velice zkušení bývalí vojáci: Navy SEAL Tim Barton; příslušník Delta Force Tyler Staelin; Zelený baret Jack Gage; a Matt Morrison, který sloužil, stejně jako Haney, u průzkumníků u námořní pěchoty.

Zatímco Haney vše řídil z velkého zájezdového autobusu, který využívali jako operační základnu, vyprošťovací tým se nacházel o několik bloků dál v dosti modifikovaném golfovém vozíku pro šest osob.

Ačkoli bylo Black Rock City navrženo pro chodce a kola, dokázali vozítko protlačit dovnitř – určeným lidem předali dokumentaci „potvrzující“ invaliditu jednoho ze členů týmu.

Pod jednou řadou sedadel měl vozík úložný prostor, dost objemný na to, aby v něm mohli Rahima ukrýt a propašovat ho ven. Další řada sedadel ukrývala skrytou přihrádku, již využili pro přepravu svých zbraní do areálu.

Vozítko „vyzdobili“ pomocí barvy ve spreji, vánočních světýlek a plovacích nudlí zakoupených po cestě do areálu. Vypadalo strašně, ale jim to bylo ukradené. Dokud to sloužilo svému účelu, na ničem jiném nezáleželo.

Rahim se nemohl dostat daleko. Harvath odšrouboval z pistole tlumič, vrátil ji pod kabát a pohyboval se od stanu ke stanu.

Poblíž umělecké instalace tvořené telefonními automaty, která nabízela „Rozmluvu s Bohem“, popsal Rahimův kostým dalším návštěvníkům festivalu a vyzvídal, jestli někdo jeho „přítele“ neviděl.

Žena v motorkářské helmě (a jinak v podstatě nahá) přisvědčila, a ukázala na silnici a doleva. Harvath jí poděkoval a odpoklonkoval se.

Nad Black Rock City se stále valila mračna prachu, leč viditelnost se zlepšovala. Harvath tlumočil svoji pozici Haneymu a vyzval ho, aby instruoval členy vyprošťovacího týmu, kteří měli začít s obkličováním. Jakmile však své instrukce předal, spatřil před sebou figuru v róbě mnicha a masce z chromu.

Zrychlil a snažil se „mnicha“ dohnat. Muž se proplétal jedním kempem za druhým a proklouzával mu mezi zaparkovanými vozidly, stany a haldami zásob. Vyhýbal se veškerým otevřeným prostranstvím. Někdo jej naučil dobrým špionážním praktikám.

„Kde je můj dron, Haneyi?“ Ptal se Harvath kolegy, když přeskočil paletu s balenou vodou a pokračoval dál.

„Přilétá do cílové oblasti. Zbývá třicet sekund.“

„Ten týpek bude za třicet sekund v tahu. Rychle.“

„Mám ho,“ řekl další hlas v Harvathově sluchátku. Harvath hlas přiřadil Staelinovi z Delta Force, který tvořil tým se SEALem Bartonem.

„Kde jsi?“

Staelin udal svoji polohu.

„To je pořád dva bloky odsud,“ odpověděl Harvath. „Máš špatnýho chlapa.“

„Blbost. Dívám se přímo na něj. Hnědé roucho mnicha, chromová maska.“

KAPITOLA 3

„Drž se ho,“ přikázal Harvath a nebyl si jistý, čemu to u všech ďasů čelí, či koho v této chvíli sleduje. „Ale ať tě nezmerčí.“

„Rozumím,“ odpověděl Staelin.

„Haneyi…“ začal Harvath, leč kolega jej přerušil.

„Máš ho nad hlavou.“

Vytáhl z kapsy kabátu malé infračervené signalizační zařízení a za chůze si ho připnul na klopu. „Máš mě?“

„Vydrž,“ odpověděl Haney a pomocí infračervené kamery na dronu se pokoušel nalézt Harvatha. Konečně se opět ohlásil: „Mám tě.“

„Vidím před sebou osobu v róbě mnicha,“ oznámil mu Harvath. „Jde stejným směrem a žene, jako by měl zpoždění na pracovní pohovor. Vidíš ho?“

Haney se před odpovědí na okamžik odmlčel. „Negativní. Vidím kulový.“

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že ho nevidím. Dron se nechytá.“

Znenadání se ve vysílačce ozval další hlas. Patřil Morrisonovi, druhému mariňákovi, který tvořil tým s Gagem, Zeleným baretem. „Vidím ho.“

„Udej svoji pozici,“ přikázal Harvath.

Morrison mu odpověděl a tentokrát zareagoval Haney: „Od Harvatha i Staelina seš na míle daleko. Vy chlapi se honíte za třema chlápkama.“

„Do hajzlu, pomyslel si Harvath. Kolik tady těch maníků je? „Všichni zapněte svá signalizační zařízení,“ rozkázal.

Ve vysílačce se ozvalo sborové „rozumím“, jak muži aktivovali zařízení vydávající infračervené světlo, viditelné pouze infračervenou kamerou dronu. „Zapnuto.“

Vzhledem k odstřižkům drátů a přítomnosti výrobce bomb se tady schylovalo k něčemu nekalému. Ale mělo k tomu dojít dnes večer? Nebo se jen seznamují se současnou situací a možná čekají na pozítřejší noc, až bude na jednom místě pohromadě více paličů? Tato hádanka nešla rozluštit. Věděl pouze to, že minimálně jeden z jejich protivníků je ozbrojený. A pokud to platí pro jednoho, u ostatních to bude stejné.

Harvath opět promluvil do vysílačky a instruoval Haneye, aby na mapě stanovil přesnou polohu zbylých dvou osob. V duchu se pokusil představit si situační plánek Black Rock City. Kam ksakru míří? A co je důležitější, čekají tam další Rahimovi nohsledi?

Nicméně nejpalčivější otázka zněla, Od čeho je vyrušil? Nastražovali právě bombu? Nenastražili ji už? Nebo měli za lubem něco úplně jiného?

Když se za několik okamžiků v jeho sluchátku opět ozval Haneyův hlas, neměl dobré zprávy. „Nevidím je.“

„Může za to počasí?“ Zeptal se Harvath, ačkoli jeho indikátor v žaludku mu napovídal, že počasím to není.

„Negativní. Ať už na sobě mají cokoli, jejich tepelná stopa se přes to nedostane.“

Zatraceně. Další špionážní praktiky. Tihle týpci věděli, jak se nenechat vysledovat infračerveným světlem. Harvathovy nejhorší obavy se potvrdily.

„Když vezmeš v potaz směr jejich pohybu,“ zeptal se, „kam podle tebe míří?“

Haney zkoumal mapu festivalu na panelu před sebou. „Těžko říct.“

„Vžij se do jejich myšlení.“

„Už se stalo, ale každý tento tematický kemp zavání symbolismem.“

Do jejich hovoru vpadl Staelin. „Náš chlap se právě vrátil zpátky, zatočil ostře doleva a jde na západ.“

Za chvíli se přihlásil Morrison: „Náš cíl to vzal zrovna zkratkou přes dva kempy. Směřuje na východ.“

Figura v kápi, kterou sledoval Harvath, se zastavila a rozhlédla kolem, jako kdyby ověřovala svoji pozici, a posléze se vydala na sever. Všichni se pohybovali určitým směrem.

„Kam si to šinou, Mikeu?“ Otázal se Harvath a držel se přitom svého cíle. „No tak. Přemejšlej.“

„Dyť ti to povídám – těžko říct.“

V té chvíli Morrison prohodil: „Vím, kam jde můj cíl. Musíme ho čapnout teď.“

„Pomalu,“ varoval jej Harvath. „Kam se žene?“

„Do Kidsvillu – rodinnýho kempu.“

Naléhavost situace nabyla ihned nového významu. Museli jednat.

Harvath prošel kolem dalšího kempu a do oka mu padl kotouč izolačky visící na stanové tyči. Popadl ho, přidal do kroku a šel dál.

„Je někdo natolik blízko, aby viděl, jestli jsou ‚oknoflíkovaní‘?“ Zeptal se.

Sebevražední atentátníci byli známí využíváním „spínače mrtvého muže“. Jednalo se o tlačítko, které po stisknutí jejich bombu aktivovalo. Kdyby atentátníka někdo postřelil nebo byl nějakým způsobem paralyzovaný, stačí prosté uvolnění stisku a bomba exploduje.

V úvahu přicházel rovněž „srabácký spínač“. Šlo o pojistku spojující vestu atentátníka s mobilem. Jestliže bomba neexplodovala na určeném místě v pravý čas, mohl ji držitel mobilu odpálit na dálku.

Kvůli možné přítomnosti jednoho či druhého (a možná obojího), byla situace mnohem nebezpečnější.

„Negativní,“ odpověděl Staelin. „Nevidím nic. Náš cíl má ruce schované pod svým rouchem.“

„Náš taky,“ hlásil Morrison.

Až na zlomek vteřiny, kdy na něj mířil, Harvath ruce pronásledovaného muže taky neviděl.

Plán této mise nezahrnoval puštění se do křížku s několika potenciálními sebevražednými atentátníky. Její cíl spočíval ve sledování teroristy -plánovače a jeho následném dopadení. Po propašování z Black Rock City jej měli letecky dopravit na předem připravené místo k výslechu. Za jakoukoli obtížnou práci byl zodpovědný Harvath. Všichni ostatní měli plnit funkci podpůrné síly.

Harvath toho o svých kolezích moc nevěděl, až na skutečnost, že se jednalo o muže s pevným charakterem, kteří se zachovají správně za všech okolností.

„Tohle bude jen pro silný žaludky,“ pronesl Harvath do vysílačky. „Jestli z toho chce někdo vycouvat, teď má možnost.“

„Negativní,“ odpověděli mu unisono.

Harvath jim nastínil svůj plán. „Předpokládejte, že u sebe mají bouchačky, sebevražedný vesty, a že jsou ‚oknoflíkovaní‘. Jestli to tlačítko pustí, je konec. Pokud se rozhodnete jít do toho silou, zaměřte se každej na jednu ruku a maximálně se na ni soustřeďte. Jasný?“

„Okay“ odpověděli muži.

Haney věděl, že Harvath do toho půjde na vlastní pěst a tím pádem to bude mít ještě složitější, protože bude muset udržet obě ruce svého cíle v patřičných mezích sám. „Můžu u tebe být do pěti minut,“ nabídl se.

Harvath si s pohledem upřeným před sebe spočítal, kam jeho cíl míří: do největšího z přepychových kempů – toho, který skalní paliči nesnášeli nejvíce – Crystal Skye (Křišťálového nebe).

Překypoval zámožnými a vlivnými vysokými činiteli ze Silicon Valley. Úspěšný útok uvnitř Křišťálového nebe by dlouhodobě ovlivnil technický průmysl a novinové titulky ze všech koutů světa by se jen hrnuly.

„Zůstaň na dronu,“ nařídil mu Harvath. „A přesvědč lidi z Langley, aby dali echo bezpečnostním složkám. Jestli je jich tady víc, musíme je najít rychle.“

Jakmile Haney přitakal, oslovil Harvath Morrisona se Staelinem: „Vaše týmy se do toho můžou pustit. Sejměte je.“

Z pódia uvnitř Křišťálového nebe zaslechl melodii zrychlené verze písničky „Super Freak“ od Ricka Jamese. Postava v róbě mnicha před ním si razila cestu na přelidněnou ulici a mířila ke vstupu do kempu, k němuž jí zbývalo ujít ještě dvě stě yardů.

Harvath neměl na výběr. Musel začít jednat.

KAPITOLA 4

Největší Harvathova výzva spočívala v ujišťování se, že zůstane pro muže v rouše mnicha neviditelný. V opačném případě by hra skončila. Znal však cíl teroristovy cesty a dal mu náskok.

Prachová bouře ustávala a viditelnost se tak nadále zlepšovala. Harvath se proplétal davem a dával si pozor, aby se nepohyboval v teroristově zorném poli.

Lidé stojící ve štrúdlu, který se přibližoval ke vstupu do kempu, se na sebe mačkali čím dál víc. Interiér pak připomínal kotel na rockovém koncertě prošpikovaný svítícími tyčinkami a švihadly vybavenými LED světly. Nad tančícím davem jako by pulzovala fosforeskující medúza.

Harvath muže nespouštěl z očí a silou vůle se jej snažil přimět k činu. Ukaž mi ty svoje pracky, ty zkurvysyne. Dělej. Ukaž mi je.

Dav jako by jeho tiché modlitby vyslyšel – znenadání se vyvalil vpřed a do postavy v hábitu vrazil opilý palič z jeho středu. Terorista klopýtl a zpod róby mu vystřelila levá ruka. K získání ztracené rovnováhy využil účastníka festivalu před sebou a jeho levačka následně rychle vklouzla zpátky pod roucho. Víc toho Harvath vidět nepotřeboval.

Kličkoval zástupem lidí, proklouzl až na pozici odpovídající teroristovým pěti hodinám, zhluboka se nadechl (přičemž ignoroval bolest na plicích) a vyrazil vpřed jako střela.

Udeřil teroristu za ucho a současně se sápal po jeho pravačce, ovinuté kolem spínače.

Mužova kolena bezprostředně po útoku zrosolovatěla, načež klesl k zemi. Harvath jeho pohyb za křiku ostatních lidí kopíroval.

„Spínač mrtvého muže!“ Křičel do své vysílačky, aby informoval Haneye i zbytek týmu.

Harvath dopadl na prašnou zem a začal svému nepříteli uštědřovat rány loktem do obličeje. Nato jeho chromová maska praskla a on spatřil tvář pod ní. Byl to Rahim. Zasadil mu dva další zdrcující údery, po nichž Rahimovi zapraskalo v nose.

Hrstka paličů, kteří si neuvědomovali, co se děje, se od něj snažila Harvatha odtáhnout. Kopnul jednoho Rahimova zachránce do žaludku a dalšímu podrazil nohu.

To je však neodradilo, naopak tím zvýšil jejich odhodlání bitku ukončit. Ti idioti neměli ponětí, co dělají.

Přeskupili se, sebrali odvahu a vyrazili vpřed. Harvath zareagoval jediným možným způsobem.

Tasil svého Sig Sauera a třikrát vystřelil do vzduchu. Houf se okamžitě rozprchl.

Rahim se mírně zavrtěl a Harvath ho opět obdařil úderem svého loktu. Jelikož nevěděl, kolik mu zbývá času, upustil pistoli na zem a popadl izolačku, kterou sebral předtím.

Zuby odlepil její konec, omotal jí Rahimovu ruku, a co nejpevněji tato provizorní pouta utáhl okolo spínače. I kdyby terorista stisk uvolnit chtěl, neměl žádnou šanci.

Když Rahimovu ruku ke své naprosté spokojenosti takto znehybnil, omotal kolem ní kotouč s izolačkou ještě několikrát. Staelin a následně i Morrison jej do sluchátka informovali o úspěšném zneškodnění svých cílů.

Vytáhl nůž a přejel jím po Rahimově rouše. Řez odhalil podšívku podobnou izotermické fólii, jež nejspíše přispěla k redukci jeho tepelné stopy. Atentátníkova sebevražedná vesta se nicméně nepodobala žádné, jakou Harvath kdy viděl. Terorista měl na hrudníku připevněné dostatečné množství vysoce účinné trhaviny, aby s ní strhnul celou budovu.

Harvath pátral pohledem po srabáckém spínači, leč žádný neobjevil. „Díky bohu,“ ulevil si, když Rahima odzbrojil a sebral svoji pistoli. Vrátil se opět na zem k Rahimovi a dopřál si chvíli odpočinku, aby popadl dech. Pak do vysílačky oznámil: „Cíl neutralizován.“ Dokázali to.

Pocit uspokojení však rychle pominul. V mysli mu začaly vířit myšlenky vztahující se ke všem dalším povinnostem, jež musejí vykonat. Pokud zůstane na místě příliš dlouho, zadrží ho zdejší ochranka. O Rahima by přišel a terorista by skončil mimo dosah CIA. Jeho úkol ještě neskončil. Stále potřeboval teroristy dostat z pouště a vyslechnout je.

„Haneyi,“ oslovil svého kolegu Harvath a zvednul se ze země. „Vyrážím s Rahimem na západ. Informuj posádku letadla, aby se připravili, a pak nasedni do vozíku a přijeď nás vyzvednout. Pospěš si.“

Harvath postavil teroristu neomaleně na nohy a táhl jej na pomezí Black Rock City k místu jejich odvozu.

Opilství dělalo s lidmi zázraky. Zrovna se vydali na cestu, když se jim pokusila postavit do cesty nová skupinka paličů, jež si dodala odvahy.

Harvath posunkem poukázal na zajatcovu sebevražednou vestu, oni ji však považovali za kostým a podle toho i jednali. Jakmile však upoutal jejich pozornost svojí pistolí, zdálo se, že to konečně pochopili. Vážně uvažoval o vystřelení několika dalších kulek, všichni však poodstoupili. Kroutil hlavou a postrčil Rahima vpřed.

Když začal hrát DJ z Křišťálového nebe místo Ricka Jamese George Clintona, Harvath se opět zhluboka nadechl a nasál do svých spálených plic čerstvý vzduch.

Zatímco se nadechoval, v centru Black Rock City se odpálil další bombový atentátník.

KAPITOLA 5

NÁSLEDUJÍCÍ RÁNO

REGGIO DI CALABRIA, ITÁLIE

Drsné ruce Ravshana Tursunova třely žlutou citronovou kůru o okraj porcelánového šálku na espresso.

Řekl té ignorantské italské servírce „bez cukru“, ale ona ho stejně přinesla. Podobným hodem jako při hře v kostky vyhodil kostky cukru na dlážděnou ulici.

Cukr představoval jednu z mnoha věcí, jichž se vzdal. Rovněž si nemohl dopřát chleba, rýži ani těstoviny. Doktor byl neoblomný. Kvůli řádnému průběhu své proměny musel shodit čtyřicet liber.

Jako pravověrnému muslimovi mu moc dostupných neřestí nezbývalo. Jednou byla káva a další, přestože je ISIS zakazoval, cigarety.

Stal se znalcem obojího. Díky svým finančním odměnám si to mohl klidně dovolit.

V jeho rodném Tádžikistánu byly jedinou horší věcí než káva cigarety. V Sýrii to platilo dvojnásob. Nicméně obě tyto země nechal v současnosti daleko za sebou.

Maličká kavárna, umístěná tři bloky od vodní plochy, byla jedním z malých městských tajemství, známých jen malému okruhu lidí. A přestože se o personál nezajímal, dal se zdejší barista nazvat Michelangelem v oblasti vaření kávy.

Rusové i Američani jej naučili, aby nikdy nezavítal na stejné místo dvakrát. V životě však existovaly jisté věci, pro něž stálo za to udělat výjimku. To platilo právě pro tento případ. Krom toho, nikdo jej tady neznal.

V odrazu prosklených dveří kavárny stále nepoznával ani sám sebe. Blefaroplastika a kantoplastika zvláčnila jeho oční víčka, díky čemuž vypadal méně euroasijsky. Rhinoplastika se postarala o zúžení hřbetu nosu, úpravu dorzálního hrbolku a zúžení jeho špičky.

Otoplastika se postarala o zmenšení lalůčků a zdokonalila tak tvar jeho uší, zatímco lícní a bradové implantáty dodaly Tursunově tváři distingovanější, hranaté rysy.

Transplantace vlasů dala zapomenout na jeho problém s plešatostí a získal díky ní ucelenou linii vlasů. Nato se liposukce vypořádala s pozůstatky pneumatiky v oblasti jeho pasu.

Pákistánský chirurg zkrátka odvedl vynikající práci, jež zanechala na Ravshanově pokožce velmi málo jizev. Do dvou týdnů se již mohl vyfotit na svůj nový pas. Výlet do Láhauru za to stál.

Nyní byl ve své nové kůži konečně v Evropě.

O sebevražedném útoku v Americe se mluvilo ve všech zprávách. Ze svého místa na terase viděl na televizi uvnitř kavárny. Lidé zachytili nastalou situaci pomocí svých kamer na mobilech. Návštěvníci festivalu byli zbroceni krví. Mnoho jich v šoku bloumalo kolem, jiní se v agónii svíjeli na zemi. Spousta účastníků této události přišla o končetiny. Ještě víc jich zemřelo. Ale ani zdaleka ne dost.

Na základě výpovědí svědků tady došlo k jedné obrovské explozi. Mělo dojít ke čtyřem. Něco se pokazilo.

Cíl i metoda útoku pocházely z jeho hlavy. Domníval se, že se do toho měl zapojit víc, leč šéfové měli jiné plány. Nechtěli propašováním jeho osoby do Spojených států riskovat a přáli si, aby se soustředil na Evropu, kde ho potřebovali nejvíc.

Ale co když byla US buňka infiltrována? Co když si Američani propracovávají cestu vzhůru jejich řetězcem?

Ačkoli jej tato myšlenka tížila celé ráno, už se jí nadále nechtěl zabývat. Měl spoustu svých problémů. Ten největší představovala ztráta chemika.

Stále jím cloumala zlost podnícená neschopností. Ta loď neměla nikdy odplout – ne za této bouře, jež se na ni valila – a zcela určitě se na moře neměla vydat bez záchranných člunů nebo, přinejmenším, záchranných vest.

Nicméně pašeráci toto riziko ochotně podstoupili. Vždy jim záleželo jen na jejich finanční odměně, a právě z tohoto důvodu pokaždé vyžadovali peníze předem.

Co se týkalo Tursunova, měli svoji odměnu obdržet až po příjezdu – obzvláště za někoho tak cenného jako Mustafa Marzúk. Stále pro něj zůstávalo záhadou, jak ho v tak pokročilém termínu nahradí.

Obraceje svoji pozornost zpátky na ulici, vyňal z kapsy blejzru balíček cigaret Treasurer a odklopil jeho hliníkovou příklopku. Cigarety se zlatými staniolovými filtry vypadaly jako tenká umělecká díla. Jednu z nich umístil mezi své rty, škrtnul zápalkou a zhluboka potáhl.

Tolik se do toho investovalo, pomyslel si pro sebe. Tolik záležitostí se rozběhlo. Až příliš, aby z toho teď vycouval. Břímě spojené s touto operací tížilo jeho bedra.

Vytřásl hodinky zpod rukávu a zkontroloval čas. Bylo skoro devět hodin.

Za pomalého potahování z cigarety umístil na stolek několik mincí, dopil zbytek espressa a opustil terasu. Před příjezdem svého odvozu se chtěl dobře obeznámit s místem vyzvednutí.

Reggio (též Reggio di Calabria), město ležící u Messinské úžiny a hlavní město provincie Reggio Calabria, bylo špičkou italské „boty“. Na jeho východě se tyčil horský masiv Aspromonte a na západě se rozkládala Messinská úžina oddělující italský poloostrov od Sicílie.

Za specifického počasí došlo k optickému úkazu známému jako fata morgána a zdálo se, jako by lidi procházející se v Sicílii od Reggia dělilo spíše několik metrů, a ne mil.

Dnes se však žádná takováto iluze nekonala. Slunce svítilo a teplota již stoupala.

Během chůze se Tursunov kochal pohledem na exotické palmy a bujné magnolie rostoucí ve městě. Reggio bylo známé jako „město Bergamotu“. Tento název měl původ v aromatickém, hrudkovitém, zeleném citrusovníku s plody s citronově žlutou dužinou, vypěstovaném exkluzivně v této oblasti a používaném k aromatizaci parfémů a ochucování čajů Earl Grey.

Reggio bylo přístavní město s prosperující rybářskou komunitou, leč stejnou měrou vzkvétalo i díky zemědělství se zázemím v okolní venkovské krajině. Turisté proudili na zdejší pláže s azurovou vodou od jara až do podzimu.

Ve zchátralém sousedství, několik bloků od Aragonského hradu a hned vedle volné stavební parcely, za níž se nacházela vyhořelá trouchnivějící budova ponechaná zde svému osudu, stál obchod Ranieri, v němž se prodávalo sladké pečivo a smetanová zmrzlina. V obchodě byl i úzký bar.

Několik budov „zdobilo“ graffiti, zatímco okny těch ostatních profukoval skrz mříže jemný vánek. Po chodníku se povalovaly nedopalky od cigaret jako mrtvé můry pod neonovou cedulí, která obrací pozornost kolemjdoucích ke zlatavému moku. Tursunov přihodil na hromadu špačků i ten svůj a vstoupil do baru zadními dveřmi.

Za pultem stál podsaditý barman v pomačkané košili s tmavými kruhy pod očima, několikadenním strništěm a ledabyle leštil skleničky. Vypadal, že postel či vanu neviděl týdny.

Tursunov se posadil na jednu ze stoliček na konci řady. Chtěl sedět zády ke stěně a sledovat otevřené dveře do ulice.

Zašlý interiér měl své nejlepší dny už za sebou. Na stěnách držely připínáčky tematické plakáty, zaměřené na sport a rockové kapely, staré několik desetiletí.

Barman se Tursunova ani neobtěžoval pozdravit a budil dojem, že jej příchod zákazníka v tak brzkých hodinách nikterak nepotěšil. Přestal leštit sklenici a otočil se na cizince se zvednutým obočím.

„Negroni,“ pronesl Tursunov a položil na bar výtisk Gazzetta di Reggio, otevřený na stránce s inzeráty.

Barman počastoval pohledem nejdříve jeho, pak noviny a nato se vrátil k leštění sklenice. Po chvíli ji vrátil na polici za sebou a začas míchat objednaný koktejl.

Tursunov by spíše preferoval další kávu, ale instruovali ho, aby si objednal Negroni – spolu s novinami se jednalo o smluvená hesla.

Barmanovi scházela do koktejlu jedna přísada a začal proto cosi hulákat ke kuchyni. Tursunov rozeznal italské slovo znamenající pomeranč, arancia, leč jinak nic moc dalšího.

Zakrátko se objevila barmanova manželka s pohárkem naplněným čerstvou pomerančovou kůrou. Přelétla Tursunova pohledem, ale nebrala jej na vědomí. V ústech se jí pohupovala cigareta s dlouho neodklepaným popelem.

Položila pohárek na bar, z ušpiněné zástěry vytáhla iPhone a na zpáteční cestě do kuchyně psala palcem textovku.

Za tři minuty zastavil na ulici černý mercedes s tmavými okny.

KAPITOLA 6

Tursunov přiletěl do Itálie kvůli zisku svých souřadnic o den dříve. Jestliže se nevyskytnou žádné problémy, odletí dnes večer. Vše záleželo na tom, jak dlouho schůzka potrvá.

Dva muži, jež ho vyzvedli z baru, byli velcí. Tursunov vážil sto osmdesát liber a k výšce šesti stop mu malý kousek chyběl. Tito chlapíci museli měřit přinejmenším šest stop a tři palce a vážit více než dvě stě liber každý. Posílali mu tím zprávu. Nic nezkoušej.

Požádali jej o mobil, a když jejich žádosti vyhověl, uzavřeli přístroj do speciálního pytlíku, který zamezoval vysílání či přijímání jakéhokoli signálu. Napůl očekával, že mu dají i pásku přes oči, ale neobtěžovali se. Po prošacování kvůli zbraním jej posadili na zadní sedadlo mercedesu a vyjeli s ním za město.

Zatímco dva muži na předních sedadlech poslouchali rádio, Tursunov sledoval, jak se ubíhající krajina během jízdy kolem úpatí a hustých lesů pohoří Aspromonte mění.

Rostly zde háje olivovníků, bergamotu a kam až oko dohlédlo, velká spousta dubů. Se stoupající nadmořskou výškou se v krajinném rázu začaly objevovat borovice, buky a sicilské jedle. Byla to drsná a současně nádherná krajina. Nicméně silnice zely prázdnotou.

Jeli do jedné z nejnebezpečnějších oblastí v Itálii. Pohoří Aspromonte, též známému jako bašta N’dranghety, respektive kalábrijské mafie, se vyhýbali turisté i samotní Italové.

Větší část jižního výběžku Itálie byla zbídačená, leč v případě horského masivu Aspromonte tento fakt doslova bil do očí. Zemětřesení, skalní sesuvy a železná pěst N’dranghety – to vše si vyžádalo svoji daň. Mercedes projížděl jednou opuštěnou vesnicí za druhou – a každá byla zchátralejší než ta předešlá.

Tursunov si myslel, že pojedou na nějaké místo poblíž sídla N’dranghety, do vesnice na východní straně horského pásma Aspromonte, zvané San Luca. Místo toho se však ocitli kousek od malé obce Monterosso usazené na vrcholku kopce na západní straně.

Sjeli z hlavní silnice a vydali se po malé hliněné stezce, jež vedla podél mělkého potoka. Přejeli po úzkém mostě a cesta se rázem rozšířila.

Místy Tursunov rozpoznával trnité keře kaparovníku a shluky pichlavých opuncií. Před nimi se rozpadal kamenný statek.

V jisté době se muselo jednat o úžasnou stavbu – bytelnou, se zdmi o síle dvou stop a zvedajícím se obrysem oplátované střechy s okrovými terakotovými taškami. Ze starého altánku se plazily liány buganvilie. Některé části starého domu stále pokrývaly široké pásy jasmínu.

Řidič zastavil před statkem a vypnul motor. Tursunov na vyzvání nečekal. Nemohl se dočkat, až si protáhne nohy, a tak z auta vystoupil.

Rtuť teploměru se zde vyšplhala vysoko, výše než v Reggiu. Tursunov vzhlédl k modrému nebi – síla zvyku. Přežil tři útoky dronu. Ten poslední jen stěží. Nicméně jeho žena takové štěstí neměla.

Každý den litoval svého návrhu, aby odešla do Sýrie s ním. Neměl přikládat váhu skutečnosti, že ostatní bojovníci své manželky vzali. Nemělo záležet na tom, že vzhledem k jeho postavení mu ISIS poskytoval dům, že si nepořídili žádné děti a měli jen jeden druhého, a ani na tom, že chtěla z Tádžikistánu pryč stejně jako on. Neměl ji s sebou brát; možná by teď ještě žila.

Zavřel oči. Slunce mu svítilo téměř přímo nad hlavou. Na tváři cítil jeho teplé paprsky a slyšel zpěv ptáků, který sem doléhal z horního okraje lesa. Pofukující bríza sem odkudsi přinášela vůni rozmarýnu. Na chvíli se pokusil nemyslet – prostě se unášel na vlnách klidu. Ten okamžik však odezněl stejně rychle jako nastal.

Ze silnice k němu dolehly zvuky dvou přijíždějících vozidel. Zhluboka se nadechl a otevřel oči. Zpátky do reality.

Vyjmul z balíčku jednu cigaretu, vložil si ji do úst a opřel se o mercedes. Škrtnul sirkou a sledoval příjezd dvou modrých Range Roverů, jež měl nyní na dohled, a které za sebou rozvířily mračna prachu.

Šlo o okázalá auta, zejména v této části Itálie. To byl ovšem pravděpodobně záměr.

Nedaleko nejvyššího bodu příjezdové cesty se jeden Range Rover oddělil a pokračoval dál k velké stodole. Druhý dojel až k mercedesu, u něhož zaparkoval.

Z předního sedadla se vyhoupl svalnatý bodyguard a otevřel dveře u pasažéra cestujícího vzadu.

Tursunovu pozornost upoutala ze všeho nejdřív drobná noha v botě značky Gucci. Po ní z auta vykoukla malá, pěstěná ruka, na níž spočívaly masivní zlaté hodinky. Antonio Vottari dorazil.

Se svojí výškou pěti stop a pěti palců jej po celé Kalábrii znali pod přezdívkou La Formícula, neboli „Mravenec“. Byl to synovec jedné z nejmocnějších zločineckých rodin N’dranghety, pověstný svojí brutalitou.

Mravenec žil údajně pro pomstu. Povídalo se, že pomsta je to jediné, co ho ráno dostane z postele.

Tursunov si jej prohlédl. Tento štíhlý muž s bledou pokožkou, černýma vraníma očima a zakřiveným nosem připomínajícím zobák právě překročil třicítku.

Na sobě měl drahý oblek, pravděpodobně šitý na míru, s manžetovými knoflíčky ladícími barvou s hodinkami. Učesané vlasy mu pokrývala taková vrstva brilantiny, až se zdálo, že právě vylezl z bazénu. I přes cigaretový kouř Tursunovi do nozder pronikla vůně jeho silné kolínské.

Když se Vottari pohnul, jeho pohyby připomínaly nějakého obyvatele džungle. Své temné oči ani na chvíli nesputil z Tursunova. Zdálo se, že vnímá vše kolem sebe – každou osobu, kámen i stéblo trávy. Kráčel rozvážně a sebevědomě – pohyboval se na svém teritoriu. On byl tím pánem situace. Vaše bytí či nebytí záleželo na tom, co se mu zrovna hodilo do krámu.

Ve zlomku vteřiny, během níž Kalábrijec vystupoval z vozu, Tursunov věděl, jak ho zabije. Nejdřív však musel přijít na řadu byznys. S úsměvem k němu natáhl svoji pravici. „Rád vás vidím, signore. Díky, že jste se se mnou sešel.“

„Začněme,“ odpověděl mu namísto pozdravu Vottari a opětoval stisk jeho ruky.

„Jak si přejete. Máte všechno?“

„Máme toho dost.“

Tursunov se na něj podíval. „Promiňte?“

Ital pohodil hlavou směrem ke stodole. „Pojďte tudy.“

Tursunov nevěděl, co Vottari myslel oním slovem dost, ale i tak mafiána následoval. Dva z bodyguardů se vydali za nimi, zatímco ostatní zůstali u vozidel.

Cesta byla zarostlá plevelem. Tursunov za chůze opět vzhlédl k obloze. Tohle je Itálie, připomenul sám sobě. Tady žádné drony útoky nepodnikají.

Ale v opačném případě, kontroval hlas v jeho hlavě, by bylo nejlepší počkat si, až všichni vstoupí do budovy, a poté udeřit.

Tursunov pocítil v koutku své mysli narůstající nával paranoie, který utnul ihned v zárodku. Nemohl si dovolit zpanikařit a ztratit nad sebou vládu.

U dveří do stodoly pokývl Vottari na jeho cigaretu. „Uvnitř se nekouří.“

Ital byl až příliš opatrný. Tursunov však přesto jeho přání vyhověl. Naposledy potáhl, upustil cigaretu na zem a patou ji zamáčkl.

S výdechem kouře z plic ještě naposledy letmo vzhlédl k obloze, načež svého společníka následoval dovnitř.

Zdi tvořily betonové kvádry a vypadalo to, že se budova využívala na chov hospodářských zvířat.

„Nemějte obavy,“ ozval se Vottari, jež náhle jako by četl Tursunovy myšlenky. „Ovce. Žádná prasata.“

V islámu byl kontakt s prasaty, stejně jako s alkoholem, zakázaný. Ital to očividně věděl. Vottari s ním vyjebával. Proto jej poslal do baru a instruoval ho, aby si poručil Negroni. A ze stejného důvodu Tursunov nepochyboval, že stojí na prasečí farmě.

Bude muset mafiánovu smrt poněkud přehodnotit a vymyslet něco mnohem bolestivějšího, co zabere více času.

„Jen dál, pojďte,“ vybízel ho Vottari a rukou mával směrem vpřed. Na dlouhém stole spočívaly tři dřevěné bedny, natřené olivově zelenou barvou, s vypáčenými víky a vyjmutou slámovou výstelkou zaručující nepoškozenost obsahu uvnitř.

Než Tursunov vyňal obsah první bedny a složil jednotlivé části dohromady, prostudoval si její označení.

„Neděláte to prvně,“ podotknul Ital.

Před „narukováním“ k ISIS sloužil Tursunov v tádžické armádě a u elitní policejní jednotky – tato fakta se ovšem Vottariho netýkala, takže jeho poznámku ignoroval.

Přistoupil ke druhé bedně a svůj předchozí postup zopakoval.

„Kde je zbytek?“

Ital se zakřenil: „Nevěříte mi?“

Tursunov se zadíval na podlahu, kterou pokrývaly shluky vysušených (bezpochyby) prasečích výkalů, úsměv mu opětoval a zopakoval svoji otázku: „Kde je zbytek?“

„Ten dostanete, až já obdržím své peníze. Polovinu teď a polovinu po předání.“

Tursunov zavrtěl hlavou. „Domluvili jsme se, že mi umožníte zkontrolovat všechno zboží. Před předáním.“

Vottari luskl prsty a jeden z jeho mužů podal Tursunovi tablet.

„Co je to?“

„Fotografie vašeho zbylého zboží.“

Tursunov je naštvaně prolétl.

„Jsou na nich jasně vidět veškerá označení i sériová čísla,“ prohlásil Ital.

„Na tomhle jsme se nedomluvili.“

„Je to v mezích povahy naší dohody.

Tursunov se na okamžik zamyslel a pak učinil nabídku: „Třicet procent.“

„Drahý příteli, tohle není vyjednávání.“

„A není to ani obchodní partnerství,“ odpověděl a podal mu tablet zpátky. „Své peníze dáme někomu jinému. Hodně štěstí s prodejem vašeho zboží.“

„Pazzo“, zachechtal se směrem ke svým mužům Vottari. Blázen. Leč jemu se blázni zamlouvali. Museli jste mít koule, abyste byli takhle blázniví.

Nechal Tursunova dojít až ke statku a potom vyslal jednoho ze svých mužů, aby ho přivedl zpátky do stodoly.

Po Tursunově návratu mu Vottari oznámil: „Vámi požadované zboží nebylo snadné získat. Jen blázen by to přinesl všechno na jedno místo. Kdyby se se zbožím mělo něco stát, než dostanu své peníze, bylo by to velmi zlé.“

Tursunov neodpověděl – Ital mu žádnou otázku nepoložil, jen učinil prohlášení. Lidé často oslabili hodnotu svých karet držených v ruce kvůli pocitu, že musejí nepříjemné ticho nějak vyplnit.

„Čtyřicet procent,“ nabídl Tursunovi Ital. „A dovolíte mi změnit místo doručení.“

„Změnit ho? Proč? A kam?“

„Na nějaké bezpečnější místo, které se nalézá nedaleko již smluveného místa.“

Bezpečnějšího? Tursunovi se to nelíbilo. Vottari měnil veškerá kritéria dohody. „Pětadvacet procent.“

„Molto pazzo!“ Vykřikl Ital s úsměvem. „Třicet procent a přihodím dvě bedny s tímhle. Gratis.“

Kývnul na jednoho ze svých mužů, který přinesl z kufru Range Roveru menší bednu.

Tursunov zvedl její víko. Tříštivé granáty. Ty jeho plán nevyžadoval, leč je lepší něco mít a nepotřebovat to, než to potřebovat a nemít. „Dohodnuto.“

Vottari si s Tursunovem potřásl rukou, ale nepustil ji. „Nezapomeňte,“ varoval ho, „veškeré zboží z Itálie zmizí. Odvezte si ho do Francie, Německa a třeba i na Měsíc. Je mi to fuk. Ale jestli zjistím, že jste tak neučinili, jste vy i vaši lidé mrtví. Všichni.“

Tursunov se usmál a odpověděl: „To poslední, po čem já i mojí lidé toužíme, jsou jakékoli potíže, zejména s vámi a s vašimi lidmi.“

KAPITOLA 7

SOBOTA

WASHINGTON, D. C.

Malý domek správce zdymadla, vzdálený jen několik minut jízdy od D.C, stál u Chesapeake a Ohio Canal. Jednalo se o rozlehlou, dvoupodlažní stavbu postavenou z místního kamene, natřenou na bílo.

Okenice a dveře byly natřené modrou barvou, jakou mají vajíčka drozda stěhovavého – odtud vznikla přezdívka tohoto domu.

Na rozdíl od ostatních domů správců zdymadel v C&O národním historickém parku, jež se daly pronajmout na přenocování, do „modrého domku“ veřejnost přístup neměla. A z dobrého důvodu. Vlastnila jej a udržovala Ústřední zpravodajská služba.

Jeden z početných bezpečných úkrytů Agentury se hojně využíval v období studené války během debrífinků s významnými sovětskými přeběhlíky. Dnes však poslouží coby místo konání velice důležité a současně diskrétní schůzky.

Když Harvath dorazil, spatřil před domem zaparkované tři těžce obrněné černé Chevrolety Suburban. I v neformálním oblečení vyzařovaly z agentů postávajících venku silné emoce typu „neserte se do nás“. Vnitřní síla byla pro tuto práci důležitým předpokladem.

Ještě důležitější však byly zkušenosti a schopnosti. Teroristům z celého světa by se nic nelíbilo víc, než dostat do svých spárů dva konkrétní lidi uvnitř domu.

Harvath zaparkoval svůj Chevrolet Tahoe na trávě, vystoupil a potřásl si rukou s velícím agentem – mužem jménem Haggerty – a několik minut s ním klábosil.

Haggerty studoval na vysoké škole Notre Dame, což Harvath ze své pozice absolventa univerzity Jižní Kalifornie vždy vysvětloval tak, že za to nemohl. Jeho rodičům na něm zřejmě moc nezáleželo.

Šlo o dobromyslné popichování vycházející z bájné rivality mezi jednotlivými vysokými školami. Haggerty nepochyboval o tom, že Notre Dame letos postaví kvalitní fotbalový tým – ve skutečnosti natolik, že si chtěl na zápas proti Harvathově bývalé univerzitě vsadit.

Harvath mu připomenul, že sbírka federálních zákonů gambling na federálním pracovišti zakazuje, načež s úsměvem odsouhlasil částku ve výši jednoho sta dolarů.

„V hotovosti,“ upřesňoval Haggerty. „Žádný tyhlety posraný Bitcoiny.“

Harvath se chechtal a poté svoji sázku stvrdili podáním ruky. Otočil se a po zdolání třech břidlicových schodů zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ vyzval ho hlas zevnitř. „Je otevřeno.“

Harvath vstoupil a uviděl šéfa CIA, Boba McGeeho, a jeho zástupkyni, Lydii Ryanovou, v obýváku u dřevěného stolu s umělou patinou.

McGeemu bylo něco málo přes šedesát. Měl tmavé, kučeravé vlasy, jež mu však rychle šedivěly. Nejvíce jej však charakterizoval hustý knír. Takových ve Washingtonu moc k vidění nebylo, a ve vládě už teprve ne.

Ryanová byla nádherná, pět stop a deset palců vysoká žena, dcera irského otce a řecké matky s dlouhými černými vlasy a hlubokýma zelenýma očima.

McGee i Ryanová dříve pracovali v oddělení CIA, jež se zabývalo utajovanými operacemi. Spojovala je inteligence, zkušenosti a netrpění žádných výmluv – prostě dva seriózní lidi na svém místě. Prezident vsadil konkrétně na ně, aby zbavili Langley přebytečných osob a navrátili Agentuře její někdejší slávu.

„Káva je v kuchyni,“ oznámila Ryanová Harvathovi, který přišel mezitím do obýváku.

Odebral se do kuchyně, z jednoho kredence vytáhl smaltovaný hrnek a nalil si šálek kávy.

Vrátil se do obýváku a připojil se k McGeemu a Ryanové. Na stole se povalovaly nějaké složky.

Takovýchto schůzí se konalo hodně – po večerech, víkendech a mimo ústředí CIA. Čím méně lidí vědělo co chystají, tím lépe.

Terorismus vyhřezl jako prasklý apendix a šířil svůj jed všemi směry. Množství útoků narůstalo úplně všude, zejména v Evropě a teď i ve Spojených státech.

Jakmile začal ISIS přicházet o území a zakoušet porážku za porážkou, stalo se z něj zraněné zvíře zahnané do kouta. V zoufalství se kolem sebe oháněl a dožadoval se útoků na Američany v jakékoli době a na jakémkoli místě jejich pobytu. Vysílali tím velice jasnou zprávu – v bezpečí nejste nikde.

Americký prezident jim na oplátku poslal své vlastní, velmi jasné poselství – na světě neexistuje dostatečně velký balvan, pod který by ISIS mohl zalézt, či díra natolik hluboká, aby do ní mohl vklouznout. Ať už se jeho členové pokusí ukrýt kamkoli, Spojené státy je najdou. Všechny. Amerika bude své nepřátele vytrvale pronásledovat až na samý kraj světa.

Problém nicméně spočíval v tom, že ne všichni obyvatelé Ameriky s tímto prezidentovým postojem souhlasili. V očích některých přistupoval k této záležitosti příliš antagonisticky. Obávali se, že dává teroristům přesně to, co chtějí, a hraje jim tak do karet. Spíše než po kovboji toužili po samurajovi – moudrém a trpělivém bojovníkovi, který útočí jen tehdy, je-li to absolutně nezbytné, a následně opět splyne s nocí.

Našli se i tací, kteří by nejraději neútočili vůbec. Prohlašovali, že oplácením stejnou mincí se pouze zachová koloběh plný násilí a tato svá tvrzení podporovali varováním, že pokud s tím nepřestaneme my, tak ani ISIS, a výsledkem bude jen zhoršení situace, která je již tak dost špatná.

Mnozí měli pocit, že prezident jejich názory nebere vážně a ani se neobtěžuje vzít je v úvahu. Ale ti, kteří jej znali – ten malý okruh lidí, s nímž se neustále radil – věděli, že to není pravda.