Rozcuchané štěstí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Rozcuchané štěstí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tajnosti

Za oknem mlžný opar rána,

slunce nám mává skrz barevnou krásu

a v propadlišti času

trpí tvá duše věčně rozervaná…

Za oknem tma se náhle snesla k zemi,

hvězdy nám tiše tančí nad hlavou

a měsíc jako vždycky vzdálený a němý

odvrací od nás duši bolavou…

Část první: Tajnosti

ebylo mi ještě šestnáct, když máma umřela… Nejspíš bych měla cítit smutek, ale cítila jsem jen úlevu. Že je to konečně za námi, že už se nemusíme bát žádného dalšího dne, který přijde, že tomu nemusíme čelit…

Je hrozné, že to vidím takhle, ale jinak to prostě vidět neumím. Ester to trápí, ale já cítím spíš zmatek, protože netuším, jak teď budeme žít dál. Trápit se tím, že tu máma už nebude – na to není čas. Ostatně, nikdy tu pro nás vlastně nebyla. Nebo spíš: nebyla tu pro nás už tak dlouho, že mi dělá potíže vzpomenout si, kdy to bylo jinak.

Máma byla už spoustu let nemocná a všichni jsme to věděli. Já si ji vlastně jinak ani nepamatuju a možná proto mě to nebolí. Možná proto jsem ráda, že už je to za námi a že se teď náš život snad změní. Táta přestane pít a my se třeba vrátíme zpátky do Čech. Už si skoro nepamatuju, jaké to je, mít domov. Ale toužím po tom. A to i přesto, že jsem vlastně skoro dospělá. My, co žijeme kočovný život, dospíváme brzy.

Jen Ester asi nikdy nedospěje – a to je starší než já. Za pár měsíců bude plnoletá. Jenže z nás dvou jsem to já, kdo řídí náš život. Nebo spíš to, co z něj zbylo.

Já, divoká holka s ohněm v krvi. Odjakživa jsem taková. Jak bych vůbec mohla být jiná?

Nespoutané, temně rudé vlasy se mi vlní po zádech. Spadají mi pod lopatky a jen málokdy je nosím sepnuté. Líbí se mi vypadat provokativně. A to se mi s takovými vlasy daří. Jsem prostě zrzka, která ráda upoutává pozornost. Snad proto, že nic jiného jsem od života nedostala.

Zrcadlo mi vrací odraz přidrzlé holky s jiskřivýma zelenýma očima a pihami posetou tváří. Jo, ty pihy. No ty ten celkový dojem trošku kazí. Ale co už. Patří ke mně. A maličko zjemňují můj obvyklý výraz, kterým nenechávám nikoho na pochybách, že já vím o životě svoje.

Jsem poměrně vysoká, vyšší než Ester, a taky jsem do vínku dostala postavu, pro kterou by mnohé holky vraždily. Vypadám daleko starší, než jsem. A snad i sexy – alespoň mi to často říkají oči kluků, kteří mě míjejí. Takže si vlastně nestěžuju. To Ester pořád vypadá spíš jako holčička, stejně jako vypadala máma – předtím.

Předtím, než onemocněla. Protože už dlouho tak samozřejmě nevypadala. Dá mi práci si vzpomenout, jaká byla. Vidím jen tu napůl odevzdanou ženu ležící v posteli a netečně sledující, jak se snažíme uchovat zdání, že se vlastně nic neděje. Že zase bude líp. Máma na rozdíl od nás nikdy nic nepředstírala.

Její oči, kterými nás sledovala, mě občas v noci straší. Pevně tisknu víčka k sobě a snažím se utéct před představou, že mě pořád vidí. Že ví. Že to vlastně vždycky věděla…

Táta, který začal znovu pít v době, kdy bylo jasné, že se z toho tentokrát máma nedostane, mizí na dlouhé dny pryč a Ester se marně snaží sehnat nějakou práci, protože tuší, že táta o tu svou už zase přišel. Ačkoli tentokrát se mu povedlo si ji udržet déle než obvykle.

Domnívám se, že si Ester dělá starosti, protože už ví, jak to pak dopadá. Ví, že nás zase vyhodí a že zase nebudeme mít pár týdnů co jíst a kde spát. Bojí se dalších nocí, kdy se k sobě budeme tisknout a doufat, že ráno to bude lepší. Je dobře, že se blíží jaro. Na jaře a v létě je to vždycky snadnější…

Náš pokoj je ve čtvrtém patře jednoho ušmudlaného domu v okrajové čtvrti příhraničního městečka v Rakousku. Všechny domy jsou tu upravené, ale my samozřejmě bydlíme v tom jediném otlučeném domě široko daleko. Často sedávám na podestě a zírám přes dřevěné, rozviklané zábradlí dolů do zanedbané haly. Přemýšlím, čím to je, že se v našich životech všechno pokazilo. Dumám nad tím, jestli to takhle bylo odjakživa, ale někde mezi záblesky matných vzpomínek z dětství vím, že ne. Kdysi jsme já, máma a Ester žily stejný život jako ostatní. Obyčejný život plný obyčejných, všedních dní.

Všichni, kdo si na takový život stěžují, neví, co mají. Netuší, co by za to jiní dali. A ani nemají představu, jak je snadné o takový život přijít. A jak těžce se získává zpátky.

Ester často sedí v pokoji u okna a dívá se přes střechy téhle okrajové čtvrti někam do dálky. Možná čeká na zázrak.

Já raději sedím tady a snažím se čelit realitě. Protože zázraky se nestávají. To vím už dlouho. A myslím, že to ví i Ester. Jen se neúspěšně snaží předstírat, že tomu pořád ještě věří. Že věří tomu, že nás z té šlamastyky, do které jsme se nedopatřením dostaly, někdo vytáhne.

Vím, že psala strýci. Vím, že ten dopis odeslala ještě před máminou smrtí spolu se závětí, kterou máma napsala v jedné ze svých světlých chvilek. Vím to, protože jsem se Ester snažila přesvědčit, ať to nedělá. Ale neposlechla mě.

Pořád prostě doufá, že se strýc rozhodne nám pomoct. Ale já vím, že kdyby chtěl, už by to dávno udělal.

Kdysi jsme k němu a k jeho ženě jezdily na prázdniny. Já, máma a Ester. Je to ale už tak dávno, že si to skoro nepamatuju. Vím, že mají stejně starou dceru, jako jsem já, a staršího syna, věkově asi jako Ester. Jenže když jsme tam naposledy trávily léto, bylo mi pět let. Co si z té doby můžu pamatovat?

Oheň, u kterého jsme sedávali a pekli buřty? Pokojík v patře, kde jsem se o postel dělila já s Eliškou a Ester zase s Tomem? Mámu, šťastnou a se zářícíma očima, jak v kuchyni vytahuje z trouby makové buchty?

Ne, na tuhle mámu nechci vzpomínat. Ty vzpomínky v mé mysli blednou a já jsem ráda. Protože to bolí. Bolí mě vědět, že kdysi jsme ještě měly šanci.

Máma, Ester i já.

Vstanu z rozvrzané dřevěné židle a jdu do pokoje. Ester se ještě nevrátila. Oči mi zalétnou k posteli, na které ještě donedávna máma ležela. Nedokážu si tuhle vzpomínku srovnat s tou, která mě tak nečekaně udeřila do žaludku. Proč jsme se do té chalupy pod lesem už nikdy nevrátily?

A proč se máma změnila tak moc, že mi vůbec není líto, že umřela?

Tenkrát jsem makové buchty jedla poprvé – a naposledy…

Stojím u okna, když se dveře rozlétnou a vrací se táta. Opilý pod obraz, což mě zase tolik nepřekvapuje. Už ho vlastně ani jinak neznám. A vlastně to ani není můj táta. Ani můj, ani Esteřin. Byly jsme už dávno na světě, když se Ota s mámou seznámil a oženil se s ní.

Tehdy byl jiný. Vzpomínky ke mně plují závojem pavučin a já se jimi opatrně prodírám. Divím se, co všechno jsem v sobě dokázala zamknout na sto západů, co všechno odnesl čas…

Ani máma možná nebyla vždycky taková, jak jsem ji znala já. Ta vzpomínka, která ke mně tak nečekaně pronikla, mě celou rozhodila. Ne, máma taková vždycky nebyla…

Co ji tedy změnilo?

Ota s námi žil tak dlouho, že je logické považovat ho za tátu. I když se tak vůbec nechová. Většinu života mě přehlížel. Nezajímala jsem ho a možná mě to zpočátku trápilo, ale jako spoustu věcí v mém životě jsem to odsunula stranou. Nepotřebovala jsem jeho náklonnost, abych přežila. Ani tu máminu. Vždycky mi stačilo jediné – Ester. Když byla poblíž, věděla jsem, že všechno zvládnu. Že to zvládneme společně. Já a ona.

Ať už táta pil sebevíc a máma se nám sebevíc vzdalovala…

Když na to tak pomyslím, uvědomím si, že k Ester se Ota odjakživa choval jinak. Už jako malou ji zbožňoval, nosil jí dárky (když na ně tedy měl peníze) a vnucoval jí společnost, o kterou nestála. Neměla ho ráda o nic víc než já.

Možná netušila, čím si získala jeho nežádoucí pozornost, ale já jsem to věděla hned. Podobala se mámě. Té mámě z mých vzpomínek – ne ženě, která tu dlouhé měsíce umírala na špinavé posteli. Byla maličká, drobná a zakřiknutá. Ester se nikdy nesmála. I v té dávno zasuté vzpomínce stojí vždycky opodál a smutně pozoruje nás ostatní.

Jako by už tehdy věděla, co se má stát.

Jako by tušila, že všechno hezké vezme čas a už nikdy se do těch dob nebudeme smět vrátit.

Jsme tady už víc jak půl roku a protloukáme se, jak se dá. Táta pije čím dál víc a podle toho to taky vypadá. Kdyby Ester sem tam nenašla nějakou práci, už dávno by nás odtud vyhnali. Domácí, starý, nerudný chlap, jen čeká na příležitost, aby se nás zbavil. Možná se mu už brzy naskytne. Protože táta ukradl Ester peníze, které měla schované na nájem.

Možná jsem přece jen jeho dcera. Třeba se s mámou poznal dávno předtím, než si ji vzal. Protože krást, to mi jde. Kdyby to Ester věděla, zničilo by ji to. Ale jak jinak bychom mohly v tomhle neutěšeném světě přežít?

Nekradu peníze, nejsem tak docela jako on. Ale sem tam vezmu nějaké jídlo, když se nikdo nedívá. Sem tam se na našem otlučeném stole ocitne nějaké pečivo, pár brambor, ovoce. Něco, co můžu spolehlivě vysvětlit. Něco, co ostatní mohou postrádat, co nikomu chybět nebude – a nám to pomůže přežít další dlouhý den.

Nedělám to často a nejsem na to hrdá. Ale hlad je ten nejhorší našeptávač. Kdo nikdy neměl hlad, nemůže to pochopit.

A i když vím, že Ester se často vzdá jídla, jen abych neměla hlad já, nepochopila by to ani ona. Proto jí to nikdy nemůžu říct. Ester se snaží bojovat čestně. Ještě neví, že takhle nikdy nemůže vyhrát …

Copak se máma někdy v posledních letech zajímala o to, jestli nám ubližuje? Jestli nás takový život baví? Jestli jsme šťastné?

Zajímalo ji jediné. Drogy.

A když je neměla, přály jsme si, aby je dostala. Protože to bylo horší, než když byla sjetá.

Možná byste čekali, že budeme stejné. Ale ne. Už dávno jsme si obě odpřisáhly, že tohle nás nedostane. Že tomu nikdy nepodlehneme. Že se dokážeme probít i přesto, že nám osud hází klacky pod nohy a každému našemu marnému úsilí se směje.

Ale jednou, jednou se musí unavit. Jednou nám místo klacků hodí možná něco jiného. Stačilo by nám i obyčejné, rozcuchané štěstí…

Pořád tátu vidím, jak toho dne vešel do dveří. Snad už v té chvíli jsem věděla, že ani tentokrát mě osud nevyslyší. Že se toho štěstí nedočkáme. Dívala jsem se na něj a tušila, že je něco špatně. On se na mě nedíval. Díval se na prázdnou postel.

Když máma umírala, Ester jí slíbila, že se o mě postará. Že mě nikdy neopustí. Máma měla slabou chvilku. Ke konci jako by začínala chápat, co v životě zvorala – a přála si to napravit. Nejdřív sepsala tu závěť a Ester dokonce sehnala notářské ověření, které ji stálo to málo, co uškudlila. Protože Ota nebyl naším otcem, máma chtěla, aby se o nás po její smrti postaral její bratr. Její bratr, se kterým už léta nepromluvila. Ester možná věřila, že nás strýc přijede zachránit, ale já jsem tomu věřit nemohla. Ne po všech těch letech mlčení. Co vím, čas od času mu máma psala. Ale nikdy jí neodpověděl.

A nebylo to jen proto, že jsme nikde nezůstali tak dlouho, aby nás jeho odpověď zastihla.

Táta samozřejmě nevěděl, že máma sepsala tu závěť.

Když vzpomínám na to, co se pak stalo, věřím, že osud nám dal šanci. A my ji opět promarnily. Ester svůj slib nikdy nesplní. Nevím, jestli ji ještě někdy uvidím. Nevím, kde je teď. A nevím ani, kam jedu já.

Vidím ji však pořád před sebou. V tom okamžiku, který rozhodl o našem životě. Vidím ji, jak tam stojí s vytřeštěnýma očima a výrazem čiré hrůzy ve tváři tak podobné mámině. Už mě nestraší máminy oči. Teď je to Ester, kdo mě v bezesných nocích pronásleduje.

A její oči. Bolest, kterou nedokázala skrýt. A taky strach.

Bála se.

Ne o sebe. Bála se o mě…

A já jsem tam stála a křičela jsem. Křičela jsem tak, že jsem nic dalšího už neslyšela. Ota nejspíš taky řval, když se pod ním to ztrouchnivělé zábradlí prolomilo a on se propadl o několik pater níž. Nešla jsem se podívat, jestli to přežil. Věděla jsem, že to přežít nemohl.

Dům patřil k těm, kde nebyl výtah. Jen hluboká šachta se schodištěm kolem dokola.

Přestala jsem křičet ve chvíli, kdy s ohlušujícím, mlaskavým zvukem jeho tělo dopadlo na zašlé dlaždice v přízemí…

Ale ozvěna těch slov mi nepřestávala rezonovat v hlavě.

„Co to děláš? Co to děláš? Co to děláš?“

Už mi žádný z nich neodpoví. Ani Ester, ani on.

Nevím, co se vlastně stalo. A snad to ani vědět nechci.

Vím jenom, že tím okamžikem všechno skončilo. A něco jiného teď začíná…

ěhem té doby, co si ji mezi sebou přehazovaly úřady dvou států jako horkou bramboru, se změnila. Přestalo jí záležet na tom, kde zrovna je. Už se ani neptala, kam odvezli Ester. Jen čekala.

Ty první dny jako by se z její paměti vymazaly. Když se ocitla v diagnostickém ústavu v Čechách a pak v dětském domově, pochopila, že Ester už neuvidí. Po pár týdnech jí někdo oznámil, že má štěstí. Dřív by se tomu zasmála, ale teď jen tupě zírala z okna a přála si vrátit se v čase do chvíle těsně předtím, než se její život proměnil v prach. Přála si změnit to, co se stalo. Přála si tátovi říct, co mu už nikdy neřekne…

Až časem pochopila, jaké štěstí měl dotyčný na mysli. Protože jednoho dne, krátce po jejích šestnáctých narozeninách na počátku léta, si pro ni přijel strýc. Opatrovnický soud ještě neproběhl, ale měl v ruce máminu závěť, její přání, aby vychovával její dcery. Nebo spíš tu, která zbyla. Protože Ester zůstala bůhví kde…

Stála v hale a čekala na něj. Nevěděla, co má očekávat. Ani co čeká on. Myslela si, že ho nejspíš nepozná. Ale on se za těch jedenáct let, co se neviděli, moc nezměnil.

Když vešel do haly a blížil se k ní, jeho oči se na ni unaveně dívaly. Ona ho poznala hned, ale on ji nepoznal. Byl by ji minul, ale zastoupila mu cestu. Vzhlédl.

„Lindo?“

Dívala se mu do očí a věděla, že by ji tu nejraději nechal. Ale svědomí mu to nejspíš nedovolilo.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila s nádechem hořkosti. „Takhle sis mě nejspíš nepředstavoval.“

Nesnažil se to popřít. Jen se na ni ostražitě díval. „Jsi připravená?“ zeptal se zbytečně. Rozdrbaná kabela u jejích nohou mluvila za vše.

„Já jo,“ pronesla hrdě. „A ty?“

Evidentně nebyl připravený, aby ji přijal do svého života. Možná na to nebude připravený nikdy. Ale z úcty ke své mrtvé sestře se zřejmě rozhodl to zkusit. Dívala se za ním, když odcházel podepsat papíry, aby ji odtud mohl odvézt do zapadlé obce pod lesem, na kterou si tak matně vzpomínala. Zatím jen na zkoušku. Dokud neproběhne soud. Potom se možná zase vrátí zpátky.

Rty jí zvlnil hořký úsměv. Možná se vrátí i dřív. Třeba strýc zjistí, že cizí holka v jeho domácnosti bude překážet. Stejně tam nemínila zůstat. Chtěla najít Ester. Chtěla se vrátit zpátky tam, kde to všechno začalo – a to navzdory tomu, že celý dosavadní život toužila po domově a teď ho mohla mít. Ale bez Ester všechno ztrácelo smysl…

Když mířili k autu, ohlédla se. Ve většině oken za sebou spatřila závistivé a zlostné obličeje. Chápala je. Většina z nich čekala celý život, až si je odtud někdo odveze – a málokdo se dočkal. Ona nečekala nic a odjíždí. Chápala, že se na ni všichni zlobí. Rozuměla té nenávisti. Té nevyřčené bolesti, která na ni z těch oken padala.

„Kam koukáš?“ zeptal se jí strýc, když zůstala stát v otevřených dveřích auta, s hlavou otočenou k budově, kde strávila několik posledních týdnů.

Stočila pohled k němu a pak vklouzla na sedačku spolujezdce. Beze slova se usadil vedle ní. „Snad se ti nebude stýskat?“ vyslýchal ji. Co mu na to jako měla říct?

Mlčela a dívala se do bočního okénka. Stýskalo se jí po Ester. Po dlouhé době se nemusela bát, že se ocitne na ulici. Že bude mít hlad. Ale zároveň se cítila tak osaměle, až se to nedalo snést. Ester jí dávala to, co jí nikdo další dát nemohl…

Jenže teď najednou neměla vůbec nic.

„Víš něco o Ester?“ odvážila se položit otázku, která ji trápila od toho prokletého dne. „Víš, kde je?“

Všimla si, jak se mu ústa sevřela zlostí. „Ne,“ odsekl. „A ocenil bych, kdybys mi to nepřipomínala. Má, co si zaslouží. Zabila člověka, Lindo. Bude lepší, když na ni zapomeneš…“

Něco takového čekala. I Ester to čekala. Než ji odvedli, snažila se Lindu přesvědčit, aby na ni zapomněla. Aby nemyslela na to, co mohlo být. Aby se snažila prostě jen přežít – tak jako vždycky.

Jenže tentokrát to tak snadné nebylo. Tentokrát v sobě neměla vzdor, se kterým čelila všem nezdarům, jež je v životě postihly. Všechna zlost na celý svět jako by se z jejího těla vyplavila. Zůstala jen bolest.

Neměla to Ester dovolit. Jenže se to všechno stalo tak rychle, že ani jedna z nich nepochopila, jak moc to změní jejich životy. Ani jedné nedošlo, že je to rozdělí. Teď se dívala přímo před sebe na ubíhající krajinu a tvář jí ztuhla do nečitelného výrazu.

Jeli několik hodin. Vesnice, kde strýc žil se svou rodinou, ležela daleko. Linda se snažila udržet oči otevřené a sledovat krajinu, ale nakonec se přistihla, jak s hlavou opřenou o okénko dříme. Probrala se, když motor auta ztichl. Okamžitě se v sedačce narovnala a civěla před sebe. Auto stálo čumákem k mírnému svahu, po své pravé straně měla jakousi stodolu a za ní zchátralý dům. Před sebou les vzpínající se vzhůru do nebes. Obrovské kopce poseté jehličnany i listnatými stromy se táhly do stran, kam až dohlédla. Podívala se na strýce, který ji už pár vteřin pozoroval.

„Jsme tady,“ oznámil zbytečně. Sice to tu nepoznávala, ale instinktivně vytušila, že tohle je místo, kde stráví příštích pár dní. Možná pár týdnů. Než najde způsob, jak se dostat k Ester…

Strýc vystoupil, ale ona ještě chvíli nehnutě seděla v autě. Pak se dveře na její straně náhle otevřely.

„Snad se nebojíš?“ díval se na ni a snažil se odhadnout, na co myslí. Ale její neproniknutelná tvář mu toho moc neprozradila. Linda odjakživa uměla skrývat, co si myslí.

Ustoupil, když vylézala z auta, a pak se vydal k domu, který stál za jejich zády. Dívala se na nízké stavení před sebou. Před očima jí bleskl záchvěv dávné vzpomínky. Ano, vzpomínala si. Kdysi tu byla šťastná. Jenže to už dávno není pravda…

Dveře se otevřely dřív, než k nim došli. Ženu, která tam stála, Linda nepoznala.

„To je moje manželka,“ představil ji strýc. „Adéla.“

Linda si ji upřeně prohlížela. Zdálo se, že v jejích očích vidí něco, co by tam nemělo být. „Hádám, že já se představovat nemusím,“ utrousila. „Víte, s kým máte tu čest.“

Strýc se zamračil. Ale na ten jeho zakaboněný výraz už si začínala zvykat. Adéla se soucitně pousmála. „Pojď dál, Lindo. Snad se ti u nás bude líbit.“

„Kde je teta?“ pronesla Linda, když vcházela dovnitř. Protože náhle věděla, proč tu ženu nepoznává. Tahle žena do jejích vzpomínek nepatřila. „Vy jste se rozvedli?“

Strýc zabouchl dveře s větší razancí, než sám chtěl. Zůstali stát v tmavé chodbě, která ústila do zastřešené verandy.

Adéla vešla do pravé části obytného domu, který rozdělovala veranda. Dveře se za ní tiše zavřely. Strýc přistoupil k Lindě. „Takže si to pamatuješ,“ konstatoval a prohlížel si ji. „Myslel jsem, že jsi zapomněla.“

„Ty jsi mě tu nechtěl,“ řekla s pohledem upřeným do jeho tváře.

Odvrátil se od ní. „To není tak jednoduché, Lindo. Kdybych nechtěl, nechal jsem tě tam, kde jsi byla, nemyslíš?“

Ale ona se zadívala za jeho záda, na zavřené dveře, kde zmizela Adéla. „To ona tě donutila.“

Zasmál se. „Vážně?“

Jenže úsměv mu na rtech hned ztvrdl. „Vlastně máš pravdu. Nechtěl jsem tě tu. Ale Adéla mě přesvědčila, abych ti dal šanci.“

„Čím?“

„Na tom nezáleží,“ odbyl ji. „Když Sára umřela…“ Odmlčel se a zadíval se mimo ni. „Tehdy jsem přestal věřit dokonce i sám sobě. Adéla to změnila. Změnila i mě. Jsi tu jen díky ní.“

Tvrdě se jí zadíval do obličeje. „Rozumíš?“

Ale nelekla se výrazu jeho tváře. Neucukla, když ji propaloval očima, v nichž nacházela všechno možné, jen ne to, co hledala. „Kdy teta umřela?“ zeptala se místo odpovědi.

Něco z té vyzývavé zrzky v ní přece jen zůstalo. Nenechá se zadupat do země. I když by to bylo o moc snazší…

„Brzy potom, co jste odjely,“ odpověděl.

„Proto se sem máma nikdy nevrátila?“ zajímalo ji.

Jeho oči získaly podivný lesk. Jako by i on bojoval se vzpomínkami. „Víš, proč se nevrátila,“ odsekl. „Potkala toho mizeru a přestalo jí záležet na tom, že ostatním ubližuje.“

Ano, tehdy máma poprvé zjistila, že drogy jí můžou dát to, co jí nikdo další dát nemohl. A staly se pro ni důležitější než cokoli dalšího. A nic to nemohlo změnit. Kolik jim bylo? Ester už chodila do školy, když poprvé opouštěly bezpečí svého tehdejšího domova a kráčely vstříc nejistotě. Tehdy to však ještě nechápaly. Připadalo jim to jako dobrodružství. Každá si nesla svůj maličký raneček s nejoblíbenějšími hračkami a knihami. A máma se celou cestu smála.

Strýc vešel za Adélou do kuchyně. Zrovna vytahovala z trouby pekáč s buchtami. Zavonělo to tak, až Linda zatajila dech. „Makové?“ zašeptala.

Adéla užasle zvedla oči. „Jak jsi to poznala?“ opáčila s úsměvem.

„Zavedu ji nahoru,“ oznámil strýc a vystrkal Lindu ze dveří zase na verandu. Zamířil na druhou stranu. Vešli do maličké předsíňky a pak ji vedl po schodech do patra nad nimi. Zastavil se přede dveřmi přímo u schodiště. Na maličké chodbičce spatřila ještě další dvoje dveře. Sledoval směr jejího pohledu.

„Tady je koupelna,“ vysvětloval a ukázal na dveře uprostřed. Slyšela šum vody, někdo se tam právě sprchoval. Pak mávl rukou k těm vzdálenějším. „A tam je druhý pokoj.“

Otočil se zpátky ke dveřím, u kterých stáli. „Ty budeš spát zatím tady,“ oznámil a pak se beze slova otočil a scházel po schodech zase dolů. Zůstala stát přede dveřmi. Netušila, co má očekávat. Třímala v ruce odrbanou kabelu se svými věcmi a pak rázně vzala za kliku. Dveře se otevřely a ona vešla dovnitř.

Pokoj byl maličký. Jako všechno v tomhle domě. Člověk se v něm sotva otočil. Hned u dveří byla jedna postel a u ní maličký noční stolek. Pod oknem stůl a u kolmé zdi stála další postel. Skříň, která zabírala místo na druhé straně místnosti, měla otevřené dveře a z nich se na zem sypala změť barev. Linda se nadechla a uvědomila si, že až do této chvíle podvědomě zadržovala dech. Na posteli blíž k oknu se pohodlně rozvaloval kluk, který na ni překvapeně civěl. Když za sebou zavírala dveře a odkládala kabelu na zem u svých nohou, cítila se podivně zaskočená.

„Ahoj Tome,“ dokázala ze sebe vypravit, když zase našla svůj hlas. Tohle se jí nestávalo. Ale zíral na ni tak upřeně, že netušila, co si o tom má myslet. Jako by ji tady nečekal. Jako by vůbec netušil, koho má před sebou.

Copak mu strýc neřekl, že přijede?

Měl uhrančivé, tmavé oči, v nichž na okamžik kmitla zvědavost. Tvář měl zdánlivě netečnou, ale poznala, že ji odhaduje. Rysy jeho tváře vůbec nepřipomínaly kluka, kterého si matně pamatovala z dětství. Ale ona se také změnila. Těch let, které ležely mezi tímto dnem a její vzpomínkou, uplynulo přece jen hodně.

„Nikdo mi neřekl, že budu spát s tebou,“ zamumlala. Hlavu měl podepřenou paží a pobaveně ji sledoval. Byl štíhlý a zřejmě i vysoký, ale to teď nemohla dost dobře odhadnout. Vlasy měl stejně tmavé jako oči. Spadaly mu na ramena v mírně se kroutících vlnách. Typ frajera, se kterým si obvykle věděla rady. Ale momentálně se na to, aby se s ním utkala, necítila.

„Ne?“ opáčil líně. S nedůvěrou ho sledovala, když se zvedal. Došel k ní a ona si uvědomila, že ačkoli je na dívku dost vysoká, on je přesto vyšší.

Díval se jí přímo do očí. Za jiných okolností by mu ten pohled vyzývavě oplácela, ale teď…

„Není to tak špatný nápad,“ prohlásil a jeho hlas ji zastudil na kůži. O maličký krůček couvla.

„Nejsem si tak úplně jistá, co máš na mysli,“ řekla, ačkoli to tušila. Ale tyhle hry tady hrát nechtěla. Potřebovala se tu jen na pár dní schovat. Potřebovala přemýšlet – a ne se nechat rozptylovat.

„Spát spolu,“ upřesnil. V jeho očích viděla pobavení.

„Asi jsem si spletla pokoje,“ zamumlala a chystala se zmizet. Ale nečekaně ji popadl za paži.

„Počkej,“ zasmál se. „Kam chceš jít?“

„Myslela jsem, že budu spát s Eliškou,“ poznamenala a snažila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. „Ne s tebou.“

„Kdo si myslíš, že jsem?“ zeptal se. Teď už se jí vyloženě vysmíval. Měla toho dost. Zlostně se mu dívala do tváře.

„Tom?“

Znovu se zasmál. „Že bych se až tak změnil?“

„Hele, nevím, o co tu jde,“ vyštěkla a znovu trhla rukou, aby se mu vyškubla. Ale stiskl ji pevněji a přitáhl si ji blíž.

„Štěkat umíš,“ poznamenal tiše. „Jestlipak umíš i kousat?“

Zadívala se znovu do těch očí. „Pusť mě,“ pronesla stejně tiše jako on. „Hned.“

Pár okamžiků si myslela, že ji neposlechne. Ale něco odvedlo jeho pozornost. Trhl sebou a pustil ji. Pak od ní odstoupil. V té chvíli se dveře za jejími zády otevřely a hlučně se přibouchly za někým, kdo vešel dovnitř. Obrátila se a spatřila dívku, která jí někoho připomínala. Byla hnědovlasá a dlouhé prameny jí spadaly hluboko pod ramena. Oči měla modré, což činilo její tvář zajímavější a jaksi zranitelnější. Ústa se smyslně usmívala, ale ten smyslný úsměv na nich ztuhl ve chvíli, kdy spatřila Lindu.

Postavu měla štíhlou, ale příliš drobnou. Teď překvapeně zírala na Lindu, s ústy mírně pootevřenými. Pak její oči sklouzly k zemi, kde se válela odrbaná, poloprázdná kabela.

„Ach, to jsi ty,“ utrousila otráveně.

Linda se ušklíbla. „Ach, to jsem přesně já,“ poznamenala kousavě. „Ty budeš nejspíš Eliška…“

Dívka zamžikala. Pak očima zavadila o kluka, který se mezitím opřel o zeď s rukama založenýma na hrudi. Její oči roztály, ale pak se zase zlostně obrátily k Lindě. „Pro tebe Elis,“ opravila ji dotčeně. „Eliška jsem možná byla dřív. Ale už dlouho mi všichni říkají Elis…“

„Takže Elis,“ poslušně zopakovala Linda. „Kde budu spát?“

„Věci si dej semhle,“ nařídila dívka naštvaně a odstoupila ode dveří. Linda spatřila malou skříňku, kterou zpola zakrývaly otevřené dveře velké skříně. „Zatím,“ ušklíbla se na ni sestřenice.

„Zatím?“

„Tady zůstat nemůžeš, to je ti snad jasné,“ pousmála se Elis a očima zavadila o frajera opírajícího se o zeď. Pak k němu přistoupila. Lindě došlo, že asi nepůjde o bratránka, za něhož tohohle týpka považovala.