Alea – dívka moře
Síla přílivu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tanya Stewnerová

Alea – dívka moře

Síla přílivu

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

U  Tanyi Stewnerové to s knihami nebyla láska na první pohled. Poté, co jí její učitelka na základní škole řekla, že se pravděpodobně nikdy nenaučí správně číst a psát, objevila svou vášeň pro psaní relativně pozdě, někdy kolem desátého roku života. Ale od tohoto okamžiku se z ní začaly příběhy jen sypat. Tanya Stewnerová, narozena 1974, studovala literární vědu a pracovala mnoho let jako překladatelka a lektorka. Mezitím se ale také naplno věnovala spisovatelství. Její dětská série o Lili Větroplašce a trilogie o elfech se staly bestsellery nejenom v   Německu, ale i mnoha jiných zemích.

Alea Aquarius. Die Macht der Gezeiten © Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg, 2017

Published by agreement with Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg, Germany

Text © Tanya Stewner, 2018

Illustrations © Claudia Carls, 2018

České vydání © Albatros Media a. s., 2018

ISBN e-knihy 978-80-253-4011-0 (1. zveřejnění, 2018)

ISBN tištěné verze 978-80-253-3924-4 (1. zveřejnění, 2018)

Bylo těžké udržet oči otevřené. Ležela na zádech, ztěžka dýchala a pozorovala zamračenou oblohu. Skoro nedokázala pohnout hlavou, ale i tak si všimla, že se zhroutil vedle ní a zůstal nehybně ležet.

„Ne!“ vydechla, protože zakřičet už nedokázala. V žádném případě nesmí omdlít! Musí přivolat pomoc!

Svět kolem ní byl stále temnější a temnější. Oči se jí samy zavřely a ona tomu nemohla vůbec nijak zabránit.

Daleko, jako ze snu zaslechla hlas. Někdo s ní zatřásl.

Cítila, jak jí někdo otevřel pusu a něco do ní nakapal. Bylo to sladké a chutnalo to trochu jako rozpuštěný sníh.

Chtěla něco říct, ale selhal jí hlas. Potom ztratila vědomí.

Alea stála na přídi staré plachetnice a pozorovala jemně se vlnící severní Atlantik. Zářivě propletené barvy moře klidně plynuly jako tahy štětcem na obraze, který moc nespěchá, aby uschl. Ukrývá se v nich nekonečně mnoho příběhů, které ale dnes nechtějí být vyprávěny. Místo toho se klidně a nerušeně vlní dál.

Duhové paprsky ve vodě ale mohou rozpoznat pouze a jen oči velrybí Poutnice. A to také přesně Alea byla – velrybí Poutnice.

Smutně si zasunula pramen svých dlouhých tmavých vlasů za ucho, kde měla žábry. Byla sice strašně ráda, že je mořská dívka, zároveň ji to ale naplňovalo obrovským smutkem. Mořští lidé byli totiž navždy pryč, vyhynuli a Alea není nic víc, než jen zbyteček zaniklého světa.

Rukou si zastínila oči a zadívala se na vyboulené plachty Crucis. Včera zašila díru na kosatce, a rozhodně to nebyla zdaleka první díra. Přestože byly obě plachty jedna velká záplata, měla loď určitou vznešenost, která se nad ní, navzdory odlupující se zelené barvě a mnoha škrábancům a nedostatkům, vznášela jako aura. Crucis je speciální a její posádka jakbysmet.

Alfa cru se skládala z pěti členů. Byl tu Benjamin Libra, kapitán a zároveň jediný plnoletý na palubě. Samuel Draco, jeho malý bratr. Tess Taurus, Francouzka, která utekla z domova. Lennox Scorpio, který byl napůl suchozemec a napůl mořský člověk. A nakonec ona sama, Alea Aquarius, která strávila skoro celý svůj život na pevnině mezi suchozemci a celé roky si myslela, že je alergická na studenou vodu, až nakonec zjistila, že jakmile se celá ponoří do moře, narostou jí plovací blány a žábry.

„Ahoj!“ zaslechla vedle sebe Alea hlas. Byl to Sammy a mířil k ní. „Fakt tady na přídi stojíš dost často, Sněhurko.“ Říkal jí tak často, protože měla tmavé vlasy, bledou pleť a pohádkově zelené oči.

„Ráda se dívám na moře. Je krásně barevné,“ pokusila se ho odbýt povrchní odpovědí, ale Sammy se stále tvářil hodně vážně.

Za chvíli vzal její paži, omotal si ji kolem ramen a přitulil se k ní. „Nejdřív se prosím pomazlíme!“ řekl a zabořil obličej do její bundy.

Alea si malého kluka přitáhla k sobě a hodně pevně ho stiskla. „Ničeho se neboj.“ Láskyplně ho hladila po rozčepýřených zrzavých vlasech. „Všechno bude dobré.“

Sammy se jí vymanil z náruče. „Jak to víš?“ Rukávem si otřel nos a působil ještě zranitelněji než jindy. „Pronásleduje nás doktor Orion! Jak by to teda mohlo být dobré?“

Alea sklopila hlavu. Sammy měl samozřejmě pravdu. Nebezpečí, které se nad nimi všemi vznášelo od té doby, co uprchli z Islandu, rozhodně nebylo možné podceňovat. Oni teď totiž věděli, že za rozšíření smrtícího viru, který vyhubil mořské lidi, byl zodpovědný právě doktor Orion. Odklidil svůj vlastní lid z cesty, aby si ušetřil beznadějný boj se suchozemci. Alespoň to tedy tvrdil. Alea se ale domnívala, že mu šlo spíše o jeho temné obchody – o to, aby mohl se svojí rozvětvenou zločineckou organizací nerušeně skladovat odpadky v moři. A teď je doktor Orion pronásledoval. Vědí o něm příliš mnoho. Alfa cru mu utekli z vily Konungur s plným batohem jeho nejtemnějších tajemství. Bez pomoci by to ale pravděpodobně nedokázali. Vodní panny a skřítci jim probojovali cestu mořem až ke Crucis a bez Aleina otce Keblarra a jeho přítele Ramina by to bývali nezvládli ani na pláž.

Už čtyři dny teď nerušeně pluli na východ, jenom s krátkou zastávkou na Faerských ostrovech. Doktor Orion je ale nenechá jen tak uprchnout, tím si byla Alea jistá. Nejenže znala jeho nejtajnější myšlenky, byla pro něj nebezpečná ještě z jednoho dalšího důvodu. Byla Elvarion, který měl přinést změnu doby. Orion proroctví znal a věděl tedy, že by v něm Alea měla hrát rozhodující úlohu. Bude bojovat za oceány a podle legendy měla šanci světová moře zachránit. Jako Elvarion – rozená vůdkyně, kterých se v každé generaci mořských lidí rodilo pouze čtyři nebo pět – pro to byla více než vhodná.

Alea polkla. Velkolepost jejího osudu ji vždy zahltila. A právě tahle velkolepost by mohla být pro doktora Oriona fatální. Pokud se totiž proroctví naplní, udělá Alea doktoru Orionovi tlustou čáru přes rozpočet.

Sammy si stoupl až těsně k Alee. „Jsem sice dobrodruh, ale tohle všechno už je na mě přece jenom trochu moc,“ zamumlal. Vypadal jako dítě, které právě zjistilo, že u něj ve skříni opravdu bydlí příšera.

„Mrzí mě to.“ Alee bylo jasné, že devítiletý kluk toho všeho musí mít až nad hlavu. „Já tě ale potřebuju, Sammy. Staráš se o to, abychom se z Oriona totálně nezbláznili.“

„Já? Jak to myslíš?“

„Sám máš sice strach, ale přesto zpíváš veselé písničky a při každé příležitosti vyprávíš vtipy.“

Sammy se podrbal na hlavě. „Myslel jsem, že tím všem lezu na nervy. Tess to každopádně řekla.“

„No jo, to si nesmíš tak brát. Tess pořád trochu nadává, ale to ještě neznamená, že tě nemá strašně moc ráda.“

„Jo, určitě je do mě zamilovaná úplně stejně jako já do ní.“ Sammy se zakřenil a ukázal tak světu svojí obrovskou mezeru mezi předními zuby. „Jsem zamilovaný do všech! Do tebe, Sněhurko, do totálně hustého Scorpia a do Bena jakbysmet, už celý svůj život!“

Alea se zasmála. „Vidíš, to je přesně to, co mám na mysli! Když si s tebou povídám, všechno je najednou… snazší. A právě to teď všichni potřebujeme, nebo by nás strach z Oriona ještě nakonec úplně pohltil.“

Sammymu trochu zmrzl úsměv na rtech. „Jsme v docela pěkné bryndě, co?“

„Rozhodně si to ale nesmíme pořád opakovat!“ Alea se na něj zadívala a zavrtěla přitom hlavou. „Spoléhám na tebe, Samueli Draco. Potřebuju tě, Sammy, potřebuju tvůj vosí tanec, abych to mohla všechno zvládnout. Všichni tě potřebujeme! Bez tebe bychom nebyli nic víc než jenom hromádky neštěstí na útěku. Díky tobě se nám ale vždycky alespoň na chvíli podaří na všechno zapomenout.“ Sammy byl malý a ze všech nejmladší, ale rozhodně ne méně důležitý než jakýkoliv jiný člen posádky.

Sammy se zadíval do prázdna. Potom narovnal ramena a řekl: „Jsem Samuel Draco, nejlepší drak a přemožitel strachu. Všechny nás zachráním!“

Alea se ulehčeně zasmála. „Jsem tak ráda, že tě mám,“ zvolala a přitáhla si ho k sobě. „Jsi nejlepší, Sammy.“

Sammy odmítavě mávl rukou, jako kdyby odháněl otravnou mouchu. „Musíme myslet na hezké věci,“ navrhl. „Když budeme pořád jenom přemýšlet o tom, co všechno se může stát, ztroskotáme ještě dřív, než vůbec přijde bouřka.“

Alea se musela znovu zasmát.

„Počasí je na konec června v téhle severní šířce neuvěřitelně dobré,“ zkonstatoval Sammy a nasadil svůj odborný námořnický výraz. „Devatenáct stupňů, síla větru tři, lehký vánek. Jedeme rychlostí čtyři uzly za hodinu a hezky plynule se přibližujeme k Norsku.“

Norsko. Alee přeběhl mráz po zádech. Pokud půjde i nadále všechno hladce, za tři dny by měli být u norského západního pobřeží. Zamířili právě sem, protože Alea před nedávnem obdržela poutnickou zprávu – což je něco jako videozpráva putující mořem. Poutníci byli nejen schopni vidět a rozpoznávat barvy moře, ale mohli spolu také pomocí těchto zpráv komunikovat i na vzdálenost mnoha set kilometrů. Poutnická zpráva byla od ženy, jejíž obličej na Aleu hluboce zapůsobil. Při pohledu na ni měla okamžitě pocit domova. Proto chtěla tuto ženu žijící v Norsku za každou cenu najít. Bohužel o ní Alea teď už celé dny neslyšela. Přesto ale pluli dál. Alea neměla ani to nejmenší tušení, jak ženu najdou – Norsko je opravdu poměrně dost velké – ale museli to alespoň zkusit.

„Myslíš, že se zapíšeme do dějin?“ zeptal se Sammy. „Možná bude všechno, co teď prožíváme, jednou zapsáno v knihách!“

„To opravdu nevím,“ pokrčila Alea rameny. „Jak by se lidé dozvěděli, co se tady děje? Nemáme přece na palubě žádného zpravodaje,“ zavtipkovala.

Sammymu se rozzářily oči. „Já, já můžu být zpravodaj! Počkej, dojdu si pro Benův mobil!“

„Proč?“

Sammy už ale odběhl a zamířil k Benově bundě, která ležela na bedně na palubě a ve které měl Ben jako vždycky svůj mobil. Když se vrátil, všimla si Alea, že zapíná nahrávání. „Alfa cru plachtí na legendární Crucis…,“ řekl a znělo to jako audiokniha. „Loď je pojmenována po nejjasnější hvězdě souhvězdí Jižního kříže, což je Acrux, latinsky Alpha cru. Pojmenovat posádku po hvězdě byl geniální nápad nejmladšího člena party, kterým je Samuel Draco.“

„To je docela dost podrobné,“ přerušila ho Alea.

„Jo, to máš pravdu.“ Sammy zamyšleně přivřel oči. „Nejdůležitější je, co se stalo.“

„Ano, prostě jen vyprávěj, co jsme v posledních dnech zažili.“

Sammy začal od začátku. „Poté, co se Alfa cru dostala ze spárů bezohledného doktora Oriona, plachtí nepoznaná dál. Ano, nepoznaná, protože tato slavná loď je nyní maskovaná! Po celém jejím trupu jsou nalepené ropušnice. Přisály se na loď, aby hrdinské posádce Alfa cru pomohly tajně a nepozorovaně uniknout očím doktora Oriona a dostat se bezpečně do Norska.“

Tess Taurus, která právě vešla na palubu s plnou náručí čerstvě vypraného prádla, aby ho pověsila na šňůru na přídi, protočila oči, sotva Sammyho uslyšela. „Co to tady zase vykládáš za nesmysly?“ zamumlala se svým francouzským přízvukem. „My přece nejsme žádní hrdinové.“

„To teda jsme!“ odporoval Sammy. „Když nejsme hrdinové, co tedy?“

Tess si odložila prádlo na jednu z beden a znovu protočila oči.

„Už jsem ti někdy řekl, že mi připadáš absolutně okouzlující?“ zavolal na ni Sammy medově sladkým hlasem.

Tess se k němu bleskurychle otočila, takže za ní povlávaly její dlouhé dredy. Nadechla se a už chtěla spustit svůj obvyklý proslov, ale v tu chvíli jí Sammy věnoval jeden ze svých neodolatelných uličnických úsměvů. Tess si založila ruce v bok, potom ale jenom pomalu vydechla a dál se věnovala prádlu.

Sammy se zakřenil. „Já jsem to říkal: taky mě miluje.“ Potom se vrátil ke svému zpravodajství. „Loď je tímto magickým způsobem maskovaná již sedm dní a posádka je náramně šťastná, že se ropušnice nerozhodly uplavat. Je to ale asi kvůli mysterióznímu členovi party jménem Lennox Scorpio, který je každý den znovu zaklíná…“

Alea se pousmála. Lennox ryby nezaklíná. Každý den si stoupne k zábradlí a zavolá na ně větu, která je, jak se zdá, připoutá ke Crucis: „Zůstaňte a maskujte – zahalte to, co by žádné oko nemělo spatřit.“

Lennox umí ropušnice přivolat, protože je poloviční Oblivion. Oblivioni jsou stejně jako velrybí Poutníci jeden z kmenů mořských lidí.

Mají schopnost nechat suchozemce něco zapomenout. Naštěstí je většina suchozemců přehlíží, takže je samotné není nutné z jejich vzpomínek mazat. Ani Alfa cru dříve nevěděli, že kromě toho umí ještě přivolat maskovací ropušnice. Nežije už totiž téměř nikdo, kdo by mohl Lennoxovi a Alee vyprávět, jaká speciální nadání jednotlivé kmeny mají. Na hodně věcí si tedy museli postupně přicházet sami.

„Posádka předpokládá, že je doktor Orion stále pronásleduje, i když už teď několik dní pluli bez jakéhokoliv vyrušení,“ pokračoval Sammy. „Orion je nanejvýš mazaný podvodník, ovládající celou zločineckou síť. Určitě vymyslí něco, aby posádku vystopoval a potom –“

„Teď už ale konečně sklapni!“ vybuchla Tess. Vzteklým pohybem shodila tričko, které teprve před chvílí pověsila, na zem. „Co to je zase za výmysl, tohleto reportérství?“ mračila se na Sammyho a snažila se působit vztekle, a ne ustrašeně. Alea ji ale už moc dobře znala. Pod Tessinou drsnou slupkou se skrývala velmi citlivá duše a Tess měla, stejně jako všichni ostatní, z Oriona hrozný strach.

Zdálo se, že Sammy to ví také. Znal Tess dokonce ještě o několik týdnů déle než Alea. „Raději o Orionovi přestanu mluvit,“ řekl a dal mobil pryč. Potom zatleskal. „Co kdybychom si zahráli?“

Alea se zasmála. To byl ten Sammy, kterého všichni potřebovali. „Paráda!“ zvolala.

„No moment!“ Sammy zvedl nos. „Paráda je moje slovo!“

„Mně se ale líbí.“

„No to chápu, ale… já na něj mám autorské právo. Když ho chceš používat, musíš mi něco dát. Například sušenky.“

„Jo tak,“ zasmála se Alea. „Pokaždé, když řeknu paráda, dostaneš sušenku?“

„Nebo pět. Nebo šest.“

„To se mi zdá dost drahé.“

„Já ale potřebuju sušenky! Když žádné nebudu mít, tak umřu, až budu úplně mrtvý.“

To už se Alea smála nahlas. „Vlastně jsem dneska stejně chtěla péct.“ Na palubě to byla vždycky ona, kdo pekl sušenky, a navíc se cítila osobně zodpovědná za to, aby měl Sammy vždy dostatečný přísun sladkého. Mohla ale samozřejmě péct pouze tehdy, když měli na palubě všechny potřebné suroviny. Na lodi to bylo někdy složité, protože se nedalo pravidelně chodit na nákup. Zejména ne tehdy, když neměli dost peněz, což se jim bohužel stávalo dost často. Aby ale neměli prázdnou kapsu pořád, vydělávala si posádka Alfa cru hudbou. Byli opravdu moc dobrá pouliční kapela! Na Islandu si během jednoho jediného vystoupení vydělali tolik, aby mohli nakoupit všechny potřebné zásoby.

„Oki doki, až budeš mít ty sušenky hotové, tak prosím tě říkej často paráda a hned mi vždycky těmi sušenkami zaplať,“ doplnil ještě Sammy. „Podpoříš tím taky můj projekt. Projekt panděro!“

Tess zavrtěla hlavou. „Další nesmysl.“

Alea se zasmála. Bylo jedno, jak moc Sammy jedl, pořád byl hubený jako lunt.

„Zahrát si ale vůbec není špatný nápad,“ uznala Tess, samozřejmě trochu přidrzlým tónem, aby si snad Sammy nemyslel, že něčeho dosáhl.

On si to ale myslel stejně.

„Jupí,“ zajásal a vyrazil pro svůj cajón – buben, na kterém se při hraní sedí, a který vypadá jako reproduktor.

Tess a Alea si vyměnily pohledy. „Tak strašně mi leze na nervy,“ tvrdila Tess.

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Alea rozzářeně.

To už se trochu zasmála i Tess. „Dojdu si pro akordeon.“

„A já si přinesu skleničky.“ Alea tím myslela dvacet jedna skleniček na víno, které vždy naplnila vodou a hrála na ně.

Alea pohledem sledovala Tess, která právě mizela v podpalubí. Jedna z věcí, kterých si na Tess cenila, byla její ochota pomáhat. Dobrovolně převzala většinu prací na palubě. Opravovala, uklízela, vařila a neúnavně zašívala. Nikdy se nenechala k ničemu moc dlouho prosit. Ben o ní říkal, že je nejcennějším členem posádky.

Tess pravděpodobně tolik nadávala a brblala jenom proto, aby si nikdo neuvědomil, jak dobré má srdce.

Alea se pomalu loudala ke kapitánskému můstku. Skrz velká skla viděla Benjamina Libru a Lennoxe Scorpia jak sklání hlavy nad mapou. Alea šla hodně pomalu, aby si mohla vychutnat okamžik, kdy může Lennoxe tajně pozorovat. Měl na sobě černé tričko, které zvýrazňovalo jeho svalnaté ruce. Tmavé vlasy mu padaly hluboko do čela a dodávaly mu ten jeho zvláštní neohrožený výraz…

Najednou zvedl zrak a podíval se na ni svýma azurově modrýma očima. Kolem hezkých úst mu pohrával úsměv. Alea se na něj také usmála.

Ben se zasténáním odhodil propisku, se kterou ještě před chvílí zapisoval stupně. „Jestli ruším, klidně mi to řekněte,“ stěžoval si se smíchem.

Alea se zasmála trochu moc nahlas. „Ne ne, to je dobré.“ Trochu neohrabaně zůstala stát před kapitánským můstkem. „Jste hodně zaneprázdnění, nebo bychom mohli zkoušet? Sammy a Tess už si šli pro nástroje.“

Lennox se zvedl. „Dobrý nápad. Zítřejší kurz můžeme dopočítat později,“ řekl a prošel kolem Aley. Jeho ruka se přitom dotkla její a Alee proběhl tělem blesk až do srdce. „Dojdu si pro kytaru,“ řekl a byl pryč.

Alea tam zůstala stát s hořícími tvářemi. Během několika vteřin úplně zrudla.

Ben ji začal ovívat listem papíru. „Prostě dál dýchej. Hezky nadechnout a vydechnout…“

Alea ho odstrčila. „Jsem v pořádku!“ Trochu ztrápeně se usmála. Byla k smíchu – byla až po uši zamilovaná, ale prostě tak moc, že už to bylo trochu trapné.

Ben se na ni podíval uklidňujícím pohledem staršího bratra. „Já se ti přece nesměju. Vlastně vám dvěma trochu závidím. Je hezké být… zamilovaný.“ Trochu rychle se otočil, nastavil autopilota a opustil kapitánský můstek, aby si došel pro basu.

Za pět minut už byli kluci zpátky na palubě a snažili se pohodlně usadit v rohu na zádi. O chvíli později přinesla nahoru Tess tác s Aleinými skleničkami a postavila ho na stůl.

„Jsi poklad,“ poděkovala jí Alea. Potom se lekla. Může vůbec něco takového Tess říkat? Rychle se posadila a začala ladit skleničky.

Za chvilku byli připraveni. Ben to odpočítal a začali hrát. Alea se přidávala až ve druhé sloce, takže mohla nejdříve poslouchat a pozorovat ostatní. Sammy byl zatraceně dobrý bubeník. S obrovskou radostí a zjevným citem pro rytmus bubnoval do cajónu. Doprovázel to podupáváním bosých nohou, pod kterými stará prkna Crucis sténala.

Ben byl původně kytarista, ale když přišel na palubu Lennox a ukázalo se, že je přirozený talent, přešel Ben na basu. I na ni hrál moc dobře, ale během jejich pouličních vystoupení to byl hlavně Benův vzhled, který přitahoval pozornost. Ben byl vysoký, sportovní, vždycky do hněda opálený a měl účes hodný rockové hvězdy.

Pro Lennoxe představovala kytara po mnoho let jeho nejlepšího přítele a nebyl tedy ani den, kdy by na ni nehrál. Jeho riffy a sóla byly prostě fantastické a Alea na něj byla strašně pyšná, když pozorovala, jak se před obecenstvem míhají jeho rychlé prsty po strunách kytary.

Tess začala zpívat. Tess, rozená superstar. Alespoň Alee to tak vždycky připadalo. Když Tess zpívala, naskakovala jí husí kůže. Její výrazný a drsný rockový chraplák Alee pronikal až do morku kostí. V každodenním životě se Tess snažila schovat za masku nedotknutelnosti, ale do hudby vkládala všechny své emoce a působila tak silně a neohroženě. Navíc hrála Tess docela dobře na akordeon a souhra všech nástrojů vytvářela výjimečný zvuk typický pro Alfa cru.

K jedinečnosti rozhodně přispívaly i Aleiny skleničky, které celku dodávaly zasněnost a magičnost, díky které zněla hudba Alfa cru velmi neobvykle.

Teď přišla její část. Alea si naslinila prsty a zkušeným pohybem je nechala klouzat přes okraje skleniček. Nádherně to ladilo se zbytkem kapely. Jako už mnohokrát ji zaplavil pocit, že se členové Alfa cru vzájemně posilují a společným hraním překonávají sami sebe. Nebyli tu jako pět různých lidí, ale jako jedno jediné silně tlukoucí srdce, ve kterém je schována obrovská moc hudby.

Písnička skončila moc rychle. „Hned další!“ poprosila Alea, které to ještě v žádném případě nestačilo. Z výrazů ostatních vyčetla, že jsou na tom stejně.

Sammy si sundal slamák, který většinou při hraní nosil. „Nebo bychom mohli společně napsat nějakou písničku!“

Hovořili o tom už mockrát, ale ještě nikdy to doopravdy nezkusili. Tess byla ostřílená textařka, ale ostatní s psaním ještě moc zkušeností neměli. Jenom Alea jednou napsala písničku společně s Tess, jmenovala se K tobě, a přestože byla s hudebním výsledkem moc spokojená, celá ta věc skončila obrovským nedorozuměním mezi ní a Tess.

„Asi bychom to měli opravdu zkusit,“ zkonstatoval Ben.

„To ale určitě není tak jednoduché, jak se zdá,“ namítl Lennox.

Tess mu odporovala. „Ty to určitě dokážeš, Scorpio.“

Lennox se zarazil, ale nakonec na Tessin komentář nijak nereagoval. „Skládání je umění,“ řekl směrem k Benovi.

Tess se zatvářila zklamaně. V několika posledních dnech se opravdu snažila být na Lennoxe milá. Kvůli tomu „nedorozumění“ na ni byl celkem naštvaný a Tess se snažila situaci mezi nimi zklidnit. Lennox ji ale zatím vždycky jenom odbyl.

Alea viděla, jak se Tess dotklo, že si jí Lennox zase vůbec nevšímá, jako by byla vzduch. „Taky si myslím, že bychom to měli zkusit,“ řekla proto a obrátila se přímo na Tess.

Tess se nesměle usmála. „Bon.“ Posadila se. „O čem by naše písnička měla být?“

„O nás!“ odpověděl Sammy okamžitě. „O tom, že jsme nejlepší pouliční kapela na světě!“ Vyskočil. „Nejlepší kapela světa!“

„To vůbec není špatný nápad,“ souhlasil Ben. „Nebylo by špatné se pro změnu soustředit na nějaké hezké věci.“ Narážel tím na doktora Oriona. Alea na něj ale teď vůbec nechtěla myslet.

„Ano!“ zvolala. „Napíšeme písničku o tom, jaké to je, být v téhle kapele.“

„To je magické!“ zašeptal Sammy tajemně a přikývl, jako by chtěl souhlasit sám se sebou. „V textu té písničky se musí určitě objevit slovo magie. A na nějakém místě chci zazpívat jo-ba-ba-jo.“

„Jo-ba-ba-jo?“ divila se Alea.

„No zní to přece dokonale, nebo ne?“ Sammy zářil a Alea mu rukou trochu rozcuchala vlasy.

„Proč ne.“ Tess pokrčila rameny. „Dáme se do toho.“

Začali. Sammy udal rytmus a Tess se přidala. O chvíli později Ben a nakonec i Lennox a Alea. Hráli si, diskutovali, vylepšovali, pilovali a psali. Nakonec byla jejich první písnička hotová a společně si ji zahráli. A potom ještě jednou. A znovu. Určitě by ji hráli stále dokolečka, kdyby na palubě najednou nepřistáli dva racci.

Když Tess ptáky uviděla, trhla sebou a přikrčila se. Měla z racků strašný strach, protože ji jako dítě jednou napadli a málem jí vyklovli oko.

Alea a ostatní okamžitě vyskočili a začali s programem na odhánění racků. Máchali rukama a křičeli, dokud oba ptáci neodletěli. Zůstali ale kroužit na obloze.

Ben se mračil. „Něco není v pořádku,“ zamumlal. „Jak to, že je na širém moři tolik ptáků?“

„Támhle ti vzadu jsou docela vyděšení.“ Sammy ukázal na horizont. A skutečně, zmateně tam poletovalo poměrně dost velké množství ptáků.

Lennoxovi se zúžily oči. „Vypadá to, jako by před něčím prchali,“ řekl znepokojeně a běžel na kapitánský můstek. Dvěma hbitými skoky byl na palubě a dalším skokem u hlavního stěžně. Rychlostí větru se vyšplhal nahoru.

„Dobře ty…“ zabručel pochvalně Sammy.

Nahoře se Lennox rozhlížel po něčem, co mohlo ptáky vyplašit. „Zatraceně!“ zanadával. „Vrtulník!“ Sklouzl ze stěžně a dopadl na prkna pružně jako kočka.

Alea ale neměla čas ho za to obdivovat. „Orionův vrtulník?“ zeptala se s obavami. Krátce po jejich útěku je už jednou doktor Orion se svými lidmi hledal ze vzduchu.

V následujícím okamžiku už uslyšeli zvuk vrtulí. Ben běžel k zábradlí na pravoboku. Zdálo se, že zvuk přichází odtud. Potom je uviděli. Blížily se k nim dvě helikoptéry. Letěly nízko nad hladinou.

„Proboha…“ v Benově obličeji se zrcadlila čistá hrůza. „To jsou opravdu Orionovi lidé!“

„Jak to víš?“ zvolala Tess.

Ben téměř křičel. „Mají mezi sebou síť!“

Alee ztuhla krev v žilách. Už to také viděla. Vrtulníky měly mezi sebou napnutou síť, kterou táhly nad vodní hladinou. Jako by chtěli něco chytit. Něco neviditelného.

„Chtějí tak najít a chytit Crucis!“ zaječela Tess.

Ben se k nim otočil. „Obrátit loď! Zapnout motor!“ Museli se co nejrychleji otočit na levobok, protože vrtulníky letěly přímo na ně. „Všichni teď poslouchají rozkazy!“ zahřímal Ben svojí autoritou kapitána. „Draco, motor! Taurus a Aquarius, kosatka! Scorpio, obrana!“

Neztratili ani vteřinu. Ben běžel na kapitánský můstek, Sammy k motoru, Alea a Tess k plachtě a Lennox vyskočil se zaťatými pěstmi k zábradlí na příď, jako by chtěl říct: Tak pojďte!

Jakmile stál Ben pevně u kormidla, zaburácel: „Připravit k obratu!“

Tess a Alea už uvolnily lano a držely hlavní plachtu připravenou. „Připraveno!“

Ozval se zvuk motoru. „Motor běží!“ zakřičel Sammy.

Ben prudce otočil kormidlem. Loď se zhoupla a zvedla ve větru. Teď musela Crucis ukázat, že něco vydrží.

Tess a Alea držely vší silou lano, až se kosatka otočila a loď nabrala nový směr. Vzápětí již byla obrácena i hlavní plachta.

Alea viděla, jak se přibližují vrtulníky táhnoucí mezi sebou síť jako obrovskou otevřenou tlamu. Už jenom pár okamžiků a budou tady.

Ben vší silou otáčel kormidlem a Crucis se otáčela doleva.

Helikoptéry se nezadržitelně blížily. A potom byly u nich. S ohlušujícím řevem je přeletěly. Proletěly za nimi. Síť minula záď Crucis jenom o vlásek.

Alea trhla hlavou a zadívala se nahoru. Ve vrtulníku napravo poznala Oriona. Doktor Aquilius Orion. Soustředěným pohledem prohledával hladinu moře, a přesto neměl ani to nejmenší tušení, že se nacházejí přímo pod ním.

Doktorův milý obličej s neškodnými brýlemi Aleu rozzuřil. „Jsme tady!“ zakřičela do zvuku motorů. „Cha, nevidíš nás!“ křičela plná zlosti na muže, který ji obelhal, podvedl a zradil. Na muže, který zahubil celou jednu civilizaci. Na muže, který zabil její mámu. „Nedostaneš nás,“ ječela jako smyslů zbavená. „Nedostaneš nás!“

To už u ní byl Lennox a pevně ji k sobě přitiskl. Když ji objal, Alea se tomu poddala a bez jakýchkoliv zábran se rozplakala.

Vrtulníky se vzdalovaly, byly slyšet stále méně, až loď nakonec obklopilo zase jenom šumění vln a křik rozrušených racků.

Alea stále brečela Lennoxovi v náruči. Všechen strach nahromaděný v uplynulých dnech se valil ven v táhlých vzlycích.

Sammymu se také koulely po tvářích slzy.

Tess tam jen tak zkoprněle stála.

Ben ztěžka usedl na jednu z beden. „To bylo… tak strašně natěsno.“

„Ale zvládli jsme to,“ dodal Lennox pevným hlasem. „Vyvázli jsme.“ Působil silně. Nezlomně.

Alea zavřela oči a snažila se načerpat něco z Lennoxovy odvahy. Ještě se celá třásla, ale zhluboka se nadechla, vydechla a otřela si z obličeje slzy.

„Orion nás ani napotřetí nedostal,“ řekl Lennox vztekle. „A nedostane nás nikdy. Dokud se Lennox Scorpio jmenuju!“

„Dokud jsme Alfa cru!“ řekla Alea a narovnala se. Už brečela dost. Odhodlaně natáhla ruku před sebe.

Lennox položil svoji ruku na její. Jeden po druhém přišli i Tess, Ben a Sammy. I oni natáhli ruce před sebe.

Ve větru Severního moře zazněl pokřik jejich party hlasitě a přesvědčivě, jako by chtěli zvítězit nejen nad doktorem Orionem, ale i nad svým strachem. „Alfa cru!“

Alea proběhla dveřmi do podpalubí, brala příkré schody po dvou, minula kuchyňský kout i koupelnu a zamířila k polici s knihami, která stála v salonu.

„Co hledáš?“ slyšela Lennoxe, který šel hned za ní.

„Tu starou knihu o souhvězdích. Víš, tu, jak jsme s ní určili naše jména,“ odpověděla a přejížděla prstem po hřbetech knih.

„Tady je!“ řekl Ben, který mezitím také sešel dolů. Přesně věděl, kde kniha je, vytáhl ji z police a podal Alee.

Tess a Sammy už byli také dole v salonu. „Co je s tou knihou?“ chtěl vědět Sammy.

„Orion je přece také souhvězdí, stejně jako Aquarius, Scorpio a ostatní,“ vysvětlovala Alea a začala knihou listovat. „Říkám si, jestli je mytologický význam jména Orion stejně neškodný jako jeho vzhled.“

„Proč?“ nenechala se odbýt Tess a svezla se vedle Sammyho na jednu z pohovek. Vypadala stále ještě dost otřeseně. Vždyť Orionovi unikli skutečně jenom o vlásek.

„Nesmíme nic přehlédnout,“ zamumlala Alea.

Ben jí jemně vzal knihu z rukou. „Ty ale přece neumíš latinsky.“

Opravdu, celá kniha byla v latině. Naštěstí to ale byla jedna z osmi řečí, které Ben ovládal.

Rychle nalistoval to správné místo a začal překládat: „Řecký polobůh Orion je nejlepším a nejnebezpečnějším lovcem světa…“

„Lovcem?“ zopakovala Tess vyděšeně.

„Orion je souhvězdím lovce?“ zalapala po dechu Alea.

„Ano.“ Ben se tvářil vážně, ale v očích se mu zároveň zrcadlil údiv. „Píše se tady, jak Orion zemřel.“

„A jak zemřel?“ zeptali se Alea a Sammy jednohlasně.

„Zabilo ho štíří bodnutí.“

Všichni se na Bena nevěřícně podívali.

Lennoxovi přeběhl po tváři úsměv. „Podle pověsti tedy Scorpio vyřídí Oriona?“

„Ano.“ Ben přeložil další větu z knihy. „Zeus potom umístil Oriona a Štíra jako souhvězdí na oblohu, kde spolu od té doby již na věčnost bojují.“

„To je ale dost nefér,“ řekl Sammy. „Štír si myslel, že nad Orionem zvítězil, a vlastně to tak nakonec nebylo.“

„Štír je souhvězdí válečníka,“ namítl Ben. „Nemůže jen tak přestat bojovat.“

Tess si nahlas povzdychla. „Třeba to ale všechno vůbec nic neznamená.“ Vypadala, že přesně to si z celého srdce přeje. „Může to být přece jen náhoda, že se všechny ty významy nějak hodí na to, co právě prožíváme.“

„Néé, to je osud!“ namítl Sammy. „V Aleině jméně je přece ukryto celé proroctví! Aquarius, Vodnář, přežil potopu a stal se praotcem nového lidstva. Stejně jako Alea! Přežila virus, který skoro všechny zabil, a teď sní o znovuoživení mořského světa!“

„Vždyť jo, já to přece vím,“ zareagovala Tess.

„Tess, vždyť i tvá vlastní přezdívka souvisí s Orionem,“ řekl Ben.

Alea zpozorněla. „Taurus, Býk?“

Tess zkřížila ruce na prsou. „Mytologie mého jména je přece nudná – Zeus poslal Býka, aby odvezl spanilou Európu na svém hřbetu až do Středozemního moře,“ citovala význam své přezdívky.

„To ano, ale souhvězdí Býka leží severně od Orionu,“ vysvětlil Ben. „Říká se o něm, že vypadá, jako by se se sklopenou hlavou chystal rohy na Oriona zaútočit.“

„Co? Ne!“ zvolala Tess. Potom se najednou svezla na zem. „Já jsem přece jenom já,“ vysoukala ze sebe. „Určitě se nepustím do šéfa zločinecké bandy…“

„Jednoho dne možná ano,“ odpověděl Sammy.

„To jsou jenom samé nesmysly!“ zavrtěla Tess razantně hlavou. „Tohle všechno! Teda myslím jakože… já jsem utekla z domova kvůli rozvodu rodičů, chtěla jsem prostě jenom… pryč z toho všeho, pryč od stresu a hádek. Chtěla jsem být volná, víc nic! A teď nás honí kriminálníci a… jak se to řekne… snažíme se vyčíst něco ze souhvězdí. To je přece blbost!“

„Všichni máme strach,“ snažila se ji uklidnit Alea.

„Ano, mám strach!“ zakřičela Tess. „Všichni jste mi přece radili to vždycky říct, když mám strach!“ Byla to pravda, ale Tess to zatím téměř nikdy neudělala. Na chvíli se rozhostilo ticho. „Budu se moct vůbec někdy vrátit domů?“ zeptala se Tess třesoucím hlasem. „Rodiče mi sice dovolili zůstat na Crucis až do září, kdy začíná škola, ale co když si Orion zjistil moji adresu a bude tam na mě čekat?“

Alee přeběhl mráz po zádech.

Tess rozrušeně pokračovala: „Já přece také znám Orionova tajemství! Určitě mě nenechá jen tak dál nerušeně žít můj vlastní život!“

Alea o tom už také přemýšlela. Byla to pravda. Ani Tess ani ona sama se nemohou jen tak vrátit domů. Orion by je tam okamžitě dostal.

„To tedy znamená, že se už nikdy nemůžu vrátit k rodičům.“ Tess se v koutku oka zaleskla slza. „Budu muset už jenom pořád utíkat před Orionem.“

Alea by nejraději Tess objala, ale neudělala to, protože to by bylo ještě horší, než když o ní řekla, že je „poklad“. Tess ale stejně nebyla kontaktní typ. Když se k ní teď Sammy přitulil, odstrčila ho od sebe.

„Nebudeme celý život utíkat před Orionem,“ prohlásil razantně Lennox. „To nemám v plánu.“

„A jaký máš tedy plán?“ zeptala se ho Tess plačtivým hlasem.

Lennox klidně, ale velmi rozhodně odpověděl: „Budeme s ním bojovat. A porazíme ho. Porazíme Oriona.“

Tess unaveně přikývla, jako by od Štíra válečníka ani nic jiného neočekávala. Ona sama ale žádná bojovnice nebyla. „Potřebuji hudbu!“ řekla a rozhlédla se, jako by hledala svůj MP3 přehrávač. Alea si už víckrát povšimla, že Tess používá svoje oblíbené písničky jako záchranný kruh. V rozbouřeném moři to byla právě hudba, která mohla zajistit, aby se Tess neutopila.

Ben bez přemýšlení zapnul staré rádio stojící v rohu salonu. Rozezněla se smutná písnička, kterou měla Tess moc ráda a kterou navíc všichni znali. Tess začala potichu zpívat s rádiem. Nakonec se k ní přidali a zpívali všichni a Alea měla pocit, že se začal trochu zmenšovat i její vlastní strach.

Písnička skončila a začaly zprávy. Ben už chtěl rádio vypnout, když hlasatel řekl: „Nad Severním mořem byly dnes pozorovány desítky vrtulníků s velmi zvláštními sítěmi. Pohybují se v oblasti Faerských ostrovů. Zatím není známo, jaký záměr…“

Než mohl hlas pokračovat, Ben rádio vypnul. „Takže nejenom dva, ale desítky vrtulníků!“

„Orion je smířený dokonce i s tím, že na sebe upozorní veřejnost,“ zkonstatoval znepokojeně Lennox. „Tak moc nás chce dostat.“

„Bez našeho maskování by se mu to už dávno povedlo,“ poznamenala Tess a otřela si zarudlé oči.

„Říkám si, jestli je Cassaras schopen nás najít,“ vyslovila Alea myšlenku, která se jí už několik dní honila hlavou, ale kterou si zatím nechávala pro sebe. Nechtěla nikoho zbytečně znepokojovat, ale co se týče toho muže, nějak sama nevěděla, co si má myslet.

„Cassaras?“ Lennox jeho jméno vyslovil s neskrývaným odporem. „Zrádce.“

Alea mu neodporovala, protože na něj označení zrádce sedělo. Cassaras, syn královny Vodních panen Haruko, zradil svoji matku, když mu nechtěla odkázat stříbrný plášť. Plášť v sobě ukrýval obrovskou moc. Kdo si ho oblékl, mohl se podívat do budoucnosti a zjistit nejpravděpodobnější verze blížících se událostí. Haruko pomocí pláště viděla Aleu a zjistila tak, že právě ona je Elvarionem, který může zachránit oceány. Viděla ale také, že bude potřebovat pomoc. Šance na výhru nebo prohru byly dost vyrovnané a budoucnost byla nejistá. Haruko se tedy rozhodla předat plášť Alee, aby ho mohla využít. Královna Vodních panen ho již před mnoha lety umístila na Crucis, aby ho tam mohla Alea jednoho dne najít. Cassaras ho však chtěl pro sebe a ještě než se královna vydala ke Crucis, podařilo se mu jí ukrást stříbrný knoflík a poté zmizet. Knoflík – nebo spíše pátrací riling – fungoval jako kompas ukazující vždy tam, kde se nachází Crucis. Cassaras tak byl schopen loď vždy najít a navíc mu knoflík ukazoval krátké záblesky budoucnosti. Plášť ale nikdy nenašel. Máma Sammyho a Bena ho totiž mezitím vzala na pevninu. Suchozemcům plášť budoucnost neukazoval a nikomu tudíž nedošlo, jakou moc má. Jejich strejda Oskar potom před půl rokem s pláštěm odcestoval do Tibetu, a když mu došly peníze, prodal ho. V současné době strejda Oskar dělal všechno pro to, aby magické roucho získal zpátky.

Alea si povzdychla. Kdyby tohle všechno věděla dříve, možná by se ve Vile Konungur rozhodla jinak. Cassaras jim odtud pomohl utéct, ale výměnou mu musela Alea slíbit, že mu bez jakéhokoliv odporu plášť, jakmile se objeví, předá…

Lennox právě říkal: „Cassaras se nejprve obrátil proti Vodním pannám – proti svému vlastnímu lidu! – a pak se ještě ke všemu přidal k Orionovi. Když nám vzápětí pomohl utéct, obrátil se zády zase k Orionovi, takže je to dvojitý zrádce!“

„Cassaras má přece riling,“ připomněla Alea Lennoxovi zadumaně. „A říkal, že s jeho pomocí může Crucis kdykoliv najít. Otázkou jenom je, zda to funguje i tehdy, když je loď maskovaná.“

„Pokud by nás dokázal najít i pod maskováním, už by to přece dávno vyzvonil Orionovi,“ navrhl Ben.

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se Alea. „Cassaras chce přece hlavně plášť. Kdyby nás Orion dostal dříve, než budu plášť mít, Cassaras by z toho vůbec nic neměl.“

Cassarasův trojzubý šíp, který po nich vystřelil, když utíkali, a který se zabodl do dřevěné lavičky, teď ležel přímo před nimi na konferenčním stolku. Byl tam už několik dní a neustále Alee připomínal dohodu, kterou s Cassarasem uzavřela.

Podle legendy si plášť najde k Elvarionovi sám cestu, jakmile k tomu bude vhodná doba. Ona ho nemá nijak hledat. Možná ho najde strejda Oskar a plášť se k ní dostane touto cestou?

Alea strejdu Oskara nikdy osobně nepotkala, ale byla ráda, že mají na své straně alespoň jednoho dospělého. Nejlepší by samozřejmě bylo, kdyby byl jejím spojencem nějaký mořský člověk, který by se vyznal v legendách Vodních panen, v proroctvích a pláštích. Aleu píchlo u srdce a říkala si, zda by jí býval mohl pomoci její otec. Kde teď asi byl? Kolonie smutných přeživších mořských lidí byla rozpuštěna, ale kam se Keblarr mohl vydat, poté co s Raminem uprchli z Orionových spárů? Ke svým přátelům do islandského města, jehož název Alea neuměla vyslovit? Dozví se vůbec někdy, co se s ním stalo?

Alea pevně sevřela rty. Přestože si nejprve se svým otcem nijak zvlášť dobře nerozuměla, věřila, že kdyby se znovu potkali, bylo by to jiné. Keblarr se změnil. Ve Vile Konungur to viděla na vlastní oči. Po jedenácti letech zimního spánku se probudil.

Alea se chytila u srdce, protože to bolelo. Keblarr jí chyběl. Nějakým zvláštním způsobem jí ale chyběla i máma, která před jedenácti lety zemřela nakažená virem, a na kterou si Alea nepamatovala, ať se snažila, jak chtěla.

Alea zvedla ramena, jako by chtěla chránit sama sebe. Když člověka honí zlý a nebezpečný chlap, je asi normální toužit po rodičovské ochraně. Byli by těmi nejlepšími spojenci, jaké by si dovedla představit.

Alea najednou strašně moc zatoužila po své pěstounce Marianne. Ona by určitě nebyla podporou v boji proti zločinci, ale přitiskla by Aleu pevně k sobě a ta by mohla na chvíli zapomenout na všechny své starosti…

Tess vytrhla Aleu z jejího přemýšlení. „Myslíte, že jsou moji rodiče v nebezpečí?“ zeptala se. „Bylo by možné, že by je Orion…“ Věta zůstala nedokončená.

Ben se posadil vedle Tess na pohovku. Nic neřekl, jenom tam vedle ní seděl.

„Zkusím ještě jednou zavolat Marianne,“ řekla Alea najednou a zmizela v dívčí kajutě. Byla tam palanda, o kterou se dělila s Tess. Tess spala nahoře a Alea dole. Kajuta byla hodně malá a vlastně se tam kromě postele už nic dalšího nevešlo. Alee se ale přesto dařilo mít všude nepořádek a šířit kolem sebe chaos. Tess se naopak marně snažila nastolit tady nějaký řád.

Mobil Alea dlouho hledat nemusela. Ležel na její posteli na čistém ručníku. Na mobilu byla totiž přilepená ropušnice, která by jinak zamokřila postel.

Byl to Lennoxův nápad. Když chtěla Alea po jejich útěku zavolat Marianne, varoval ji, že by Orion mohl jejich hovory odposlouchávat. Ona ale Marianne chtěla přesto zavolat, protože si o ni dělala velké starosti. Marianne prodělala před několika týdny infarkt a jenom velmi pomalu se z něj vzpamatovávala. Lennox zavolal na palubu ropušnici – magické stvoření s vyvalenýma černýma očima, které se zjevně mohlo zcela bez problémů pohybovat mimo vodu. Alea se zdvořile představila, ale ryba samozřejmě nereagovala. Ropušnice nikdy nereagují. Byly nejmlčenlivější ze všech magických bytostí, které Alea zatím potkala. Když ale Lennox rybu poprosil, aby se přilepila na Alein mobil a zabránila tak jeho odposlouchávání, ostnatá ryba mu okamžitě vyhověla. S mlaskavým zvukem se přisála na zadní stranu jejího mobilu a od té doby tam zůstala přilepená. Alea se v uplynulých dnech magického stvoření několikrát ptala, jestli nepotřebuje něco k jídlu, ale ryba jí nikdy neodpověděla.

Teď vzala Alea telefon opatrně do ruky a naťukala do něj Mariannino číslo. Už několik dní jí její pěstounka nebrala telefon a Alee se vždycky udělalo špatně, když si představila, co všechno se jí mohlo stát.

Nesmíš hned myslet na nejhorší, napomínala se. Nebo loď ztroskotá ještě dříve, než přijde bouřka.

Naslouchala vyzvánění. Marianne telefon nebrala. Zase ne.

Alea se zarputile snažila nepodléhat panice. Možná si Marianne telefon jenom někam odložila. Ale co bude Alea dělat, když se jí brzy nedovolá? Byly dohodnuté, že se Alea na konci letních prázdnin vrátí domů a půjde do nové pěstounské rodiny. Ale škola v Hamburku začala už včera…

Alea položila mobil zpátky na postel. „Děkuji,“ řekla rybě, přestože ta vlastně ještě žádné spojení maskovat nemusela. Bylo od ní ale milé, že byla ochotná dělat to i na souši. Nevěděli totiž, jak mocný Orion ve skutečnosti je a jak daleko sahá jeho vliv. Každopádně museli být opatrní a zvažovat i ty nejhorší varianty.

„Sebeobranu?“ zvedl Lennox udiveně obočí. Potom vstal. „Ale jo, to dává smysl…“ Otočil se a spěchal nahoru. „Pojďte se mnou!“

Sammy se zasmál. „Sněhurka se chce naučit kung-fu!“

Lennox se zapotácel.