Naučte mě
zabít draka 

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ilka Pacovská

Naučte mě zabít draka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. díl – Ostrov zasvěcení

2. díl – Smrt kouzelného džina

3. díl – Únosce draků

4. díl – Vrať drakovi, co je jeho

5. díl – Průvodce ztracených

6. díl – Otrocká krása

7. díl – Zlodějíček z pátých hradeb

8. díl – Dračí cejch

9. díl – Bez práva na život

Poděkování

Vážím si všech svých čtenářů a mám velkou radost, jsou-li naladěni na stejnou vlnu jako já, milují pohádky, kouzelníky, draky i jednorožce. Tímto chci poděkovat všem, kdo si našli čas a něco hezkého o Sedmém smyslu napsali, i všem, kdo se na vzniku knížek podíleli.

Za všechny dopisy bych ráda citovala jeden z nejhezčích:

Vaše knihy jsme začaly číst, když bylo mé dceři Elišce 9 let. Byla to láska na první pohled. Zamilovaly jsme si hrdiny příběhů, při čtení jsme se smály, plakaly, bály se i vysvětlovaly a ještě po čtení si povídaly po tmě. Vaši hrdinové s námi byli přítomni v lese na houbách, u moře, u lékaře, doma, zkrátka všude. Všude jsme si o nich povídaly. Četly jsme to dlouho, dva roky, protože když člověk předčítá, čte pomalu, mění hlasy, prožívá emoce, k lecčemu se vrací a také se musela někdy učit :-) Ty dva roky nás velmi sblížily, ani jedna z nás nezapomene na tohle období. Napsala jsem jí na první stránku první knihy a poslední stránku knihy poslední – věnování. Jsem si jistá, že to jednou bude číst svým dětem a znovu prožívat s nimi nejen příběhy hrdinů, ale také vzpomínat na svůj dětský čas s mámou. Začaly jsme číst, když byla ještě „dítě“, a skončily „se slečnou“. Vaše knihy ji krásně převedly do dívčího věku a od té chvíle si už čte jenom sama. S nostalgií na ty dva roky vzpomínám. Hanka

Ač jsem se zařekla, že už žádný další díl nenapíšu, přece jen jsem se ještě jednou kvůli svým čtenářům do světa Sedmého smyslu vrátila…

Autorka

Rozchod

Planina jednorožců se chvěla teplem a zpěvem ptáků. Hanka se zcela oddala relaxaci a chvílemi se jí zdálo, že vítr přináší zdálky zpěv dryády. Cítila, jak si Sváťa hraje s pramínky jejích vlasů a lehoučké doteky ji šimraly na tváři a na krku. Kolébající pohoda letního dne se podobala opojnému nektaru, který nosí včely svým královnám.

„Usmíváš se. Krásně se usmíváš,“ zamumlal Sváťa a začal jí do vlasů vplétat rozkvetlou stromovou větvičku. Rozkvetlou? Teď na konci léta? Hanka vycítila stromovou magii.

„Co to děláš?“ zeptala se ospale a pootevřela oči.

„Chci se ti zaslíbit a beru si zdejší stromy za svědky. Co bys tomu říkala, kdybych tě požádal o ruku?“

Hance chvíli trvalo, než k ní slova doputovala cestičkami utlumené mysli.

O ruku? O ruku?!!! Krásný den se vmžiku vytratil kamsi do neznáma a Hanku zaskočil příval zmatených představ. Svatba? Manželství? Rodina? Domácnost, děti, pláč, kašičky, plíny… Posadila se a jala si větvičku vyškubávat z vlasů.

Sváťa polekaně sledoval její roztřesené ruce. „Jestli nechceš, nemusíme pospíchat. Klidně pár let počkáme.“

Hanka prudce odhodila větvičku i s několika vlasy, které si v netrpělivém gestu vytrhla. S nezvykle vážným výrazem se zahleděla příteli přímo do očí. Už sám pohled nevěstil nic dobrého. Věděl, že je zle, dřív než promluvila.

„Na co chceš čekat?“ Kolem úst se Hance zvlnila trpká vráska. „Nikdy se nehodlám vdávat! A nikdy nebudu mít děti! Rozumíš?“ Vstala, odkopla větvičku do vysoké trávy a svižným krokem zamířila mezi stromy přímo do lesa.

„Já netrpělivej trouba!“ uhodil Sváťa pěstí do země a složil tvář do dlaní. Právě se dopustil hloupé, osudové chyby… a možná nenapravitelné. V posledních dnech se s Hankou cítili tak báječně, že si ani neuměl představit odmítnutí. Čím svou odvážnou dračí dívku tolik poplašil? Přece by se po svatbě mezi nimi nic nezměnilo.

Vstal a rozhrnoval trsy trávy, aby našel zapadlou větvičku, kterou nechal pro svou milou magicky rozkvést. Zdvihl ji a odstranil květy. Hančiny vlasy společně se dřevem bez přemýšlení zmuchlal do malé kuličky. Smotané dřevo téměř tepalo bolestí a spalovalo mu nitro. Obával se, že dostat u Hanky druhou šanci spadá do kategorie zázraků. A kdyby náhodou ano, v životě se o svatbě nezmíní, ani kdyby sama chtěla.

Loudal se územím jednorožců k Hančinu oblíbenému jezírku a doufal, že si s ním dívka přijde promluvit. Čekal však marně. Večer vyhledal jednorožce.

R’íhan s P’ujibem a L’galou ho už vyhlíželi. Vyslali mu vstříc vlnu pochopení a útěchy. „Pojď se mnou,“ vyzval ho R’íhan a oba mlčky kráčeli lesem, zatímco zapadající slunce barvilo oblohu doruda. V místě, kde obvykle studenti ze santarenské magické školy tábořili, jednorožec zastavil. Kývl hlavou k opuštěnému stolu, na jehož desce čekal kamenem zatížený papír.

„Než odešla, napsala ti vzkaz.“

Mladík rozechvělou rukou sáhl po papíru. Neblahá předtucha mu zauzlovala vnitřnosti.

Promiň!

Přemýšlela jsem o nás dvou a naší budoucnosti. Nejsem pro tebe ta správná partnerka. Nechci mít děti a nechci opakovat chyby mých rodičů. Byla bych stejně špatnou matkou jako ta moje. To si žádné dítě nezaslouží. Sobecky jsem si tě přivlastnila, což je neomluvitelné. Jsi skvělý kluk. Máš nárok na víc, než mohu nabídnout já, proto odcházím. Můžeme se dál potkávat jako kamarádi, ale nic víc! Najdi si hodnou holku, která bude umět žít pro rodinu a milovat děti. Já toho nejsem schopná. Přeju ti hodně štěstí při hledání a slibuji, že na tvou budoucí lásku budu hodná. Zároveň jsem S’faideu poprosila, aby naše domluvené magické vzdělávání přesunula na jaro.

Loučí s e

nyní už pouze kamarádka Hanka

P.S. Nepřemlouvej mě, nebylo by to nic platné. Jsem pevně rozhodnutá.

Sváťa sroloval papír a do očí se mu draly slzy. „Proč mi to dělá? Věřil jsem, že mě miluje,“ zavrtěl nešťastně hlavou. „Tak dlouho trvalo, než jsme k sobě našli cestu. Nic hezčího nás nemohlo potkat. I vy jste přece museli vnímat, jak se máme rádi.“ Pohlédl na jednorožce, který mu mentálně poskytoval útěchu, ale k náhlému rozchodu se nevyjádřil. „Nemohl by se někdo z vaší rodiny za mě přimluvit?“ zeptal se svého průvodce.

„Nechtěj to po nás,“ potřásl hřívou jednorožec, „její rozhodnutí je moudré. Dává ti svobodu, což je v našich očích dar nejcennější. Měl bys ho přijmout a zamyslet se nad její radou. Nezapomínej, že je H’anaríja napůl drak. Nemůžeš ji připoutat, omezovat a očekávat, že bude šťastná v obyčejném každodenním lidském životě.“

„Já vím. Máš pravdu,“ sklonil Sváťa hlavu. „Ale bez ní nebudu mít rodinu ani já. Nechci ji připoutávat. Klidně bych se staral o domácnost i o děti, zatímco ona by cestovala. Neumím si představit život bez ní.“

Jednorožec znovu nesouhlasně potřásl hřívou. „Moje rada zní: Zkus se odpoutat – na pár dnů, týdnů, na rok… Čas nabízí nové a nové možnosti a je jen na tobě, po jaké sáhneš.“

Sváťa se zdvořile rozloučil a přesunul se domů k otci, nevlastní matce a sestřičce.

Hanka zatím ležela oblečená v posteli ve svém velkém novém domě a nepřestávala brečet. V duchu si nadávala. Nemělas to dělat, vždyť ho miluješ, dorážely na její mysl emoce. Koukej se dát dohromady, jednalo se o správné rozhodnutí, bojoval proti sebelítosti rozum.

Nakonec nevydržela, vyběhla ven a přesunula se k jezeru u dračího hrobu. Doufala, že tu bude sama, ale na trávě odpočíval velký černý drak a při jejím příchodu líně zdvihl hlavu. „Už jsem si myslel, že nedorazíš,“ prohodil s hraným nezájmem.

„Plame?“ zamračila se Hanka. „Proč jsi tady?“

„Ále. Vyhlížím jednu malou hloupou holku, co si zbytečně komplikuje život.“

„Náhodou! Jednorožci moje rozhodnutí schválili.“

„Pche! Studené nosy, tvrdá kopyta, okoralá srdce. Vyprávějí si báje o lásce, a když o ni zakopnou ve svém stádu, rozum zatáhne rolety a místo slunečných dnů ti nabídnou ticho.“

Hanka se uvelebila u Plamovy hlavy a opřela se o jeho šupinatý krk. Obvykle jí blízkost dračího bratra přinášela úlevu, avšak tentokrát ji rozhodnutí tížilo tak hluboce, že bolest neustupovala a dál nepřetržitě tepala při každém nádechu i výdechu.

„Co bys řekla studené koupeli? Léčebné účinky zaručeny!“

„Dnes ne. Byla bych v pokušení se utopit,“ zamítla drakovu oblíbenou zábavu Hanka.

„Hm. Zajímavý nápad! A co potom? Založíme tady rodinný hřbitov?“ Dívka se zadívala do Plamova oka a náhle jí došlo, že i draka cosi trápí. Přes své slzy si nevšimla jeho mrzutého rozpoložení.

„Koukám, že ani tobě není do smíchu, Plame. Nějaké potíže?“

„Zavři oči a uvolni mysl. Náladu na vyprávění nemám, ale v duchu s tebou projdu, co se mi přihodilo.“ Černý drak se zavrtěl a dívka nahlédla jeho očima do vzpomínek.

Hnízdo v ohrožení

V první chvíli jí rozproudil krev pocit štěstí. Plam se díky závěrečným zkouškám zařadil mezi uznávané letce svého hnízda. Těšil se, až se pochlubí Hance, protože jinak neměl v dosahu nikoho blízkého, kdo by byl na něj pyšný. Strýc Hor se momentálně nezdržoval doma. Míval ve zvyku zmizet na neurčený počet měsíců a nebyl dostupný ani v rámci dračí komunikace.

Plam se proto vypravil za bratrem Zuřivým drápem. Přinejmenším jeho syn Fuentis strýčkovu návštěvu uvítá. Malé černé dráče bylo neuvěřitelně vnímavé, zvědavé a učenlivé. Dračí rodiče sice nepotěšilo, když zjistili, že ho Zuřivý plamen učí drobným magickým kouskům a nenápadně mu vtlouká do hlavy základy lidské řeči, ale na druhou stranu si rádi odpočinuli od nutnosti hlídat neposedného potomka.

„Jdi mi z očí!“ zlostně zasyčel na bratra Zuřivý dráp, sotva ho spatřil před jeskyní. „Už Fuentise hlídat nebudeš!“

Plama nevlídné uvítání zaskočilo: „Co se stalo, bratře? Proč se zlobíš? Nic špatného jsme neprovedli.“

„Nic? Tomu ty říkáš nic?! Naučil jsi ho vyčarovat bránu!“

„Já? Zbláznil ses? Na tak složitou magii je moc malej,“ ohradil se Plam.

„Lháři! Kde jinde by kouzlo odkoukal, když ne u tebe?! Každopádně ho umí a pořád se přemisťuje za námi. A začíná být stejně divnej jako ty. Drak se má prát, bojovat s vrstevníky, trénovat křídla, a ne sedět na zadku a biflovat cizí řeči!“

„Copak nejsi rád, že Fuentise baví učení?“

„Koukej zmizet! Hlavně někam daleko, abych tě neměl na očích!“ vytlačil Zuřivý dráp svého bratra pryč od jeskyně a šlehl ho ocasem po křídle, až mladý černý drak zavrávoral. Plamovi nenadálý vyhazov úplně pokazil sváteční náladu.

Otočil se k jeskyni zády a chystal se důstojně odkráčet.

Vtom se do jeho mysli, stejně jako do myslí všech zdejších dračích obyvatel, zařízl ostrý tón poplachu. „Zachraňte vejce! Nenechte mláďata samotná! Vraždící nepřítel pronikl do líhně!“

Plam se chystal vystartovat k ohrožené oblasti, avšak těžká tlapa na jeho ocase ho zbrzdila. Otočil se. Drápova jednooká hlava vyhlížela hrozivěji než jindy.

„Lítat sice umíš, ale bojovník nejsi! Zůstaň tady a hlídej Fuentise! Ale hlídej ho pořádně, jinak si mě nepřej!“ nařídil mu bratr a spolu s družkou vyrazil k ohroženému srdci dračího hnízda.

Řev rozzlobených ještěrů se nedal přeslechnout. Fuentis vystrčil hlavu ven a zazubil se na strejdu. „Pudu za tátou,“ prohlásil odhodlaně.

„V žádném případě! Zalez zpátky domů a opovaž se vystrčit nos,“ zatarasil mu černý drak svým tělem cestu.

„Chci za tátou,“ trvalo na svém mládě.

„Až později!“ pokusil se Plam o přísný tón.

Dráček ho rozpustile rafl do tlapy a hbitě uhnul, aby unikl zaslouženému pohlavku. Plam se za malým dračím uličníkem rozběhl do útrob jeskyně. Fuentis honičku pojal jako hru na schovávanou. Nebylo těžké ho najít. Občas vybafl zpoza rohu a uháněl dál. Náhle však ztichl a Plamovi nezbylo než zapojit magické schopnosti, aby vypátral jeho skrýš. Ke svému překvapení synovce odhalil těsně u vchodu do jeskyně.

„Stůj a čekej na mě,“ nařídil dráčeti, ovšem Fuentise ani nenapadlo, aby poslechl. Vystřelil ven dřív, než ho strejda mohl fyzicky zadržet. Plamovi přímo před očima zmizelo dráče v mihotavém oblouku brány. Dráp měl pravdu. Navzdory věku dráče instinktivně okopírovalo otcovo kouzlo. Kde ke své schopnosti Fuentis přišel? Že by zdědil magické nadání po babičce?

Plam se bez meškání přemístil k líhni. Jeho odhad byl přesný, ani se nemusel zdržovat sledovacími fintami. Popadl nezvedeného synovce za krk a škubnutím ho otočil k sobě. Rozzlobeně na něj vycenil chrup: „Jestli ještě jednou použiješ v mé přítomnosti bránu, aniž bys byl v ohrožení života, je mezi námi dvěma konec! Tady končí veškerá legrace! Nečekej, že ti pomůže slibování a přemlouvání. Ještě jednou, a už nikdy nepřekročíš práh mojí jeskyně! Jasné?!!!“

Fuentis nemohl ani pořádně polknout, jak pevně ho Plam svíral. Nakonec beze slova přikývl.

Černý drak ho pustil a rozhlédl se. U vchodu do líhně drželi stráž čtyři draci. Ostatní se právě přemisťovali někam pryč. V okamžiku, kdy stočil pohled zpátky na synovce, už jen zahlédl, jak malý Fuentis využil příležitosti a otevřenou bránou následoval členy bojové jednotky, do níž patřil jeho otec. Plam zaklel a bez váhání se vrhl za malým nezbedníkem.

Ocitli se na skalnatém území, které si svou členitostí v ničem nezadalo s jejich dračím domovem. Podnikavé dráče mělo naštěstí tolik rozumu, aby si udrželo odstup od hlavní skupiny bojovníků a přikrčilo se za kamenným blokem. Z úkrytu opatrně vykukovalo, aby jeho zvědavým očím nic zajímavého neuniklo.

Mohutní černí bojovníci se vpředu roztáhli do půlkruhu a vzrušeně čekali na útočný řev vůdčího draka. Plam napínal oči, ale nepřítele, kterého pronásledovali, zahlédnout nedokázal. Marně pátral v paměti, zda v dračí komunikaci během poplachu někdo zmínil totožnost drzého narušitele. Ne, určitě ho nikdo nepojmenoval, to by nepřeslechl.

Narůstající zvědavost Plama postrkovala kupředu. Přestal dávat pozor na nezbedného synovce a obezřetně se sunul blíž a blíž. Využil terénu, aby pronikl těsně za záda dračího bojového uskupení. Stále nedokázal rozeznat podrobnosti. Cítil, jak jsou bojovníci rozzuření. Jindy by ho bojový mág vyhmátl už při průchodu bránou, nyní však byla veškerá jeho pozornost upřena do skal. Plama rozčilovalo, že nevidí, oč se jedná. Málem vyjekl, když mu synovec přišlápl ocas. Zamračil se na něj, ale zahnat ho v téhle chvíli nemohl. K Fuentisovu zklamání se žádný útok nekonal. Místo něj začali draci mezi sebou mluvit.

„Zatracenej slizkej červ! Úniková brána se nedá vystopovat!“

„Byl sám?“

„Nachytal celé hnízdo na prachsprostou iluzi. Dračí mor na něj! Už ho cítím! Za touhle provokací vězí člověk. Mimořádně schopný lidský kouzelník! Tak věrohodnou iluzi jsem v životě neviděl. A ke všemu odsud beze stopy zmizel!“

„Proč nás přilákal právě sem? K tomuhle kameni… Vidíš tamtu světlejší trhlinu s drápem? Co když ve skutečnosti nešlo o iluzi? Mohl patřit útočníkovi.“

„Nenechej se zmást. Klame všechny naše smysly. Dráp není zkrvavený a útočník měl menší tlapy,“ sípavě vydechl dračí mág ve snaze uklidnit svou zuřivost. „Ale jinak máš pravdu. Chtěl, abychom sem přišli a naservíroval nám pod nos tenhle zvláštní, magicky upravený dráp. Navíc je k němu připojený vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“ ozvalo se zezadu, odkud draci zmíněný předmět nedokázali zahlédnout.

„Nezavání podobný výsměch Martisovou krví?“ vztekle syčel Zuřivý dráp.

„Totéž napadlo v první chvíli i mě,“ přikývl zamyšleně bojový mág, „ale struktura kouzla neodpovídá. Mrazí mě však při pomyšlení, že lidský kouzelník našel a zabil našeho odvěkého nepřítele.“

„Chci jeho krev!“ zaskřípaly drápy jednookého draka o skálu.

„Chceme jeho krev,“ sdíleli stejný nenávistný postoj i další černí draci.

„A co nám vzkazuje?“

Dračí mág zdvihl předmět do výše očí a nad skalami se zamlžil vzduch. V něm přítomní rozeznali obraz rytíře na koni. Mávl mečem, zvolna ho zastrčil do pochvy, sundal přilbici, opřel ji o hrušku sedla a otočil tvář k přihlížejícím.

„Tento vzkaz je určen uznanému staršímu vašeho hnízda. Předpokládám, že se toužíte utkat s narušitelem líhně. Jsem připraven vám setkání umožnit, ale jen za předem dohodnutých podmínek. Vyšlete svého bojovníka na náš turnaj. Pokud třikrát za sebou porazí vybrané rytíře, slibuji mu utkání se skutečným narušitelem. Ve všech případech půjde o souboj na život a na smrt a obě strany se zavazují, že za smrt v turnaji nebudou nárokovat pomstu. Naší podmínkou je, že vítěz smí s tělem poraženého naložit podle vlastního uvážení. Jako projev dobré vůle jsem ochoten hnízdu poskytnout za každý souboj pět zcela výjimečných drobností, jistě už tušíte jakých, vhodných pro další magické zpracování. Rovněž předpokládám, že jste otestovali sílu našeho mága a nebudete riskovat zbytečně utracené životy draků při přepadení rytířského řádu. Snad mezi sebou najdete dostatečně odvážného jedince, který se nezalekne našich rytířů a bude ochoten se s nimi utkat. Zavazuji se, že do soubojů náš mág osobně zasahovat nebude. Rytířům, kteří nemají magické vzdělání, je dovoleno při soubojích vlastnit magické vybavení a amulety. Bude-li s námi chtít uznaný starší jednat, tento předmět – magicky ošetřený dráp – mu umožní osobní rozhovor. Naši nabídku považujte za důvěrnou.“

Mlžný opar nad skalami se rozplynul a draci naštvaně mumlali mezi sebou o nadutosti lidských měkkýšů. Dokonce i Plama překvapila rytířova drzost. Jak si může dovolit nabízet drakům souboj v aréně?!

„Vydloubáme ty červy z brnění a vymačkanou krví pohnojíme zem,“ zasyčel jeden z přítomných.

„Nepohnojíme,“ vztyčil hlavu bojový mág. „Copak vážně nemáte představu o hodnotě nabízené dohody? Tuhle záležitost musí posoudit rada našeho hnízda.“

„Chcete se paktovat s lidmi?“ znechuceně se ozvalo zezadu. „Vždyť jsme černí draci!!!“

„Za takovou drzost z nich nadělám smaženou žoužel. Ukážu jim, jak černý drak drtí svoje protivníky!“ pohodil hlavou Zuřivý dráp.

Plam odtáhl Fuentise stranou do úkrytu za skálou a společně sledovali, jak bojová jednotka draků prochází bránou domů. Zadržel synovce, který jevil snahu se k nim nenápadně připojit.

„Chci za tátou,“ protestoval Fuentis, ale Plam ho za packu prudce otočil k sobě.

„Sklapni! Buď rád, že nás neobjevili.“

Dráče zmlklo a pozorovalo Plama, jak zkoumá skálu, kde ležel vzkaz.

„Měli pravdu,“ mumlal tiše sám pro sebe, „maskovací kouzlo opravdu připomíná Martisovu magii. Ale při bližším zkoumání jako by se jeho podstata měnila. Zvláštní! Velice zvláštní!“

Když se otočil, málem se přerazil o synovce, který mu byl v patách.

„Tady už víc nezjistíme,“ kývl na Fuentise a bránou přenesl sebe i synovce zpět do hnízda.

Ke vší smůle padli přímo do pracek Zuřivého drápa. Jak se dalo očekávat, nebyl po akci v nejlepší náladě a hned si svoji zlost vybil na mláděti a bratrovi. Fuentise popadl za krk a po Plamovi šlehl ocasem takovou silou, až se mladý drak ve snaze uchránit křídla převalil na bok.

Svým mládětem mrskl Dráp směrem k jeskyni. Dráče zasténalo, urychleně se zvedlo a hrabalo se pryč z otcova dosahu i dohledu.

Plam mezitím zaujal důstojnější pozici a připravil se k obraně, kdyby se ho bratr rozhodl počastovat dalšími ranami.

„Vážně si myslíš, že jsem o vás dvou nevěděl? Hlupáku! Ohrozil jsi Fuentisův život! Uznaný starší ti to pěkně spočítá! A jestli sebemenší zmínka o téhle trapné akci pronikne mezi lidi, označím tě za zrádce! Jsi hanba černejch draků – hodnej, ustrašenej a neschopnej uhlídat jednoho mrňouse,“ znechuceně nad bratrem mávl tlapou Zuřivý dráp. „Byl jsem hloupej, že jsem ti Fuentise svěřoval. Mýho syna ale dál kazit nebudeš! Naše rodina v tomhle ustrašeném Sistinově hnízdě nezůstane ani hodinu. Stěhujeme se jinam a opovaž se nás hledat. Zapomeň, že existujeme, a já zapomenu, že jsi stejné krve jako já. Kliď se mi z cesty.“

Plam se zahleděl do jediného bratrova oka, ale nenašel v něm kromě vzteku ani zlomek lítosti. Jasně. Dráp se už odmala chová jako pravý černý drak a na city si nepotrpí. Smutně zašilhal k otvoru jeskyně, v níž zmizel Fuentis, a přikývl: „Spolehni se, bratře. Nebudu vás hledat.“

Hanka se odtrhla od Plamových vzpomínek a zula si boty. „Tu koupel zřejmě potřebujeme oba,“ vyšplhala na dračí krk, kde vyčkala, až se Plam zdvihne a vzlétne. Přímo ze vzduchu prořízlo dračí tělo hladinu a Hanku ze hřbetu smetla rozčeřená voda. Chlad jezera pronikl jejím tělem jako ledový šíp. I po výstupu na břeh se celá drkotala zimou. Plam jí galantně pomocí magie vysušil šaty i dlouhé vlasy a pak do nich s rozkoší foukl, až se Hance rozlétly kolem hlavy.

„Nevím jak ty, ale já se cítím líp,“ pohlédla s náznakem úsměvu na černého draka a přitiskla tvář k jeho nozdrám.

Dítě vám nedáme!

Když se Hanka večer vrátila domů, aktivovala své školní hodinky, nad kterými zatančil malý drak. O řádu rytířů zde však byla jen stručná zmínka. Dráček zarecitoval: „V čele společenství stojí velmistr, který osobně určuje, kolik rytířů bude do řádu přijato. Sedmý smysl není podmínkou přijetí, hlavní předností rytíře je síla a schopnost ovládat zbraně. Vznikají stále nová výcviková střediska, ale hlavní základnu má rytířský řád v Puraze.“

„Došlo k nějakým konfliktům či významným událostem v době, kdy jsem byla u jednorožců?“ zeptala se ještě.

„Byla zaznamenána potyčka mezi draky různých barev. Skupiny odmítly vměšování ochránců ani neudaly důvod konfliktu.“

Další zprávy už se Hance nezdály důležité, proto hodinky vypnula. Možná by je měla vrátit do školy a načas odcestovat někam hodně daleko. Dlouho do noci seděla před srubem, pozorovala hvězdy a trápila se. Bála se jít spát, aby ji noční můra nezatáhla do nepříjemných zážitků a bolavých vzpomínek. Najednou se jí do ničeho nechtělo. Neměla chuť se ještě někdy vracet ke školním úkolům, netěšila se na kamarády, bála se otázek nejbližších přátel, zvažovala, zda se neschovat před celým světem. Nakonec přece jen vyhledala lůžko. Sáhla do police pro Terezčinu zapomenutou panenku, aby se cítila lépe.

Když ráno vracela panenku zpět, shodila na podlahu zastrčenou obálku. Byla určena do jejích rukou. Matně si vzpomínala, že ji na polici odložila před cestou k jednorožcům a úplně na ni zapomněla. S pachutí špatného svědomí ji otevřela.

„A do háje!“ zamumlala po přečtení a začala shánět seriózní oblečení.

Zhluboka se nadechla a vyrazila na periferii Ostenravy, aby se pokusila dát věci do pořádku. Ač se snažila ze všech svých sil, nesetkala se s pochopením.

„…ještě své rozhodnutí zvažte. Vítek má nadání a vzdělání mu uhradí škola. Nic vás to nebude stát.“ Hanka se snažila mluvit přesvědčivě, ale žena proti ní nevypadala vlídně ani co by se za nehet vešlo. Nezdálo se, že rozumí tomu, co se jí dívka tak naléhavě snaží sdělit. Nebo rozumět nechtěla.

„Proč jste tady zase? Jste jako neodbytné vosy. Kdy už nám konečně dáte pokoj?! Moje odpověď byla, je a bude pořád stejná – ne! Ne! A ještě jednou ne! A za tím si stojím. Koukejte to vzít na vědomí a vypadněte!“

„Copak nemáte svého syna ráda? Je věčná škoda zahodit jeho talent. Vyrůstala jsem v dětském domově jako sirotek. Magické vzdělání mi otevřelo dveře do světa plného možností. Uvažujte prakticky. S pomocí syna se vymaníte z chudoby, neohrozí vás hlad ani nemoci. Máte poslední příležitost zapsat Vítka do školy. Jinak ochránci jeho schopnosti zablokují a bude pozdě něco měnit.“

„Hele! Strčte si ty svý propagační kecy… vy víte kam! Vítek s vámi nepůjde a basta!“

„Nemusí jít přímo se mnou. Vezměte ho na Ostrov volby sami.“

„Vypadněte!“

„Zavolejte ho a dejte mu možnost, ať se vyjádří on sám.“

„Žádná zparchantělá magie mi nesmí přes práh. Naše rodina byla vždycky svobodná a úplně normální. Takže se seberte a zmizte dřív, než na vás poštvu svýho muže. A von si nebude brát servítky jako já, to mi věřte!“

Hanka zaváhala. Žena využila momentu, kdy dívka o krok ustoupila, a zabouchla jí dveře polorozpadlé chatrče přímo před nosem.

„Přemýšlejte,“ zvýšila Hanka hlas, aby ji bylo slyšet i přes dveře. „Co může chudinská čtvrť nabídnout malému klukovi? Do školy nechodí, žádné řemeslo se neučí, co z něj bude? Zloděj? Povaleč? A přitom dostal do vínku úžasné nadání!“

Žádné odezvy se však nedočkala. „Opravdu mu necháte zablokovat sedmý smysl? Jste vůbec jeho rodiče?“ zahalekala, ale pak jen bezmocně trhla rameny a s pocitem mizerně odvedené práce se vrátila bránou domů.

Na stole dosud ležel otevřený dopis ochránců.

Vážená slečno Vronová,

obracíme se na vás jako na zástupce vašeho vychovatele, který je momentálně nedostupný. Jedná se o dosud nedořešený případ mimořádně magicky nadaného dítěte. Je nutné vyrozumět rodiče, aby očekávali návštěvu ochránce, který Vítkovi Nedomovi z obce Ostenrava přijde zablokovat magii, pokud jmenovaný letos nenastoupí do magické školy…

S trpkou vráskou kolem úst pokrčila rameny: „Víc jsem udělat nemohla.“ Nezdar ji velice mrzel. Nechápala logiku Vítkových rodičů. Magie přece není nic děsivého. Dary by se neměly bez rozmyslu házet do kanálu. Jenže ani Vron u těchto lidí před rokem neuspěl. Ve své zaslepenosti nejsou ochotni dopřát jednomu ze svých synů lepší osud. Vítek sice má rodičovské zázemí, ale co může rodina krtků nabídnout sokolíkovi? S povzdechem zastrčila dopis do poličky. Nenavštíví-li Vítek Ostrov volby, přijde o svůj sedmý smysl. Možná už ho částečně používá a bude mu chybět. Nejspíš měla uplatnit víc diplomacie, nebo rodiče lépe motivovat… Osud malého chlapce jí nešel z hlavy. Vyroste z něj žebrák nebo zlodějíček? Hanka cítila vinu za své selhání. Další věc, kterou pokazila! Každopádně by bylo potřeba zjistit, co té nabídce říká sám Vítek.

Vypálená vesnice

Následující tři dny strávila Hanka na návštěvě u svého trpasličího profesora. Pomáhalo jí, že během té doby neměla čas myslet na hlouposti. Dostala za úkol vložit do připraveného kamene kouzlo návratu domů. Rozhodla se, že kamínek nebude pro ni, ale pro profesora Rohana. Zpočátku si myslela, že naprogramovat oblázek, aby kdykoliv a kdekoliv otevřel bránu a dotýkající se osobu přemístil do školního areálu v Pasteku, je nad její síly. Ale když si akci rozepsala krok po kroku a v duchu si každou část podrobně promyslela, vyžádala si od svého profesora jen jednu jedinou radu. Jakmile jí popsal, jak překonat ochrany školního areálu, vtiskla ostatní záležitosti do připraveného magického kamínku jednu po druhé. Sice nad svou prací strávila dva dny, ale nakonec byla sama se sebou spokojená. A profesor Rohan uznale pokýval hlavou. „Dobrá práce, děvče. Už moje vedení nepotřebuješ a od Pastecké magické školy získáváš nejvyšší osvědčení k výrobě artefaktů. Gratuluju. Tvůj kamínek si nechám. Až mě v Santareně uzemní Zachariášova medovina, dost možná po něm rád sáhnu.“

„A mohu někdy požádat o konzultaci, kdybych si nevěděla rady?“ nechtěla Hanka ztratit kontakt s trpasličím odborníkem a přítelem.

„Milá zlatá, ani já neznám všechno. Existují předměty nerozluštitelné i pro mě. Jeden jsem ti na rozloučenou připravil. Jedná se o mimořádně starý amulet. Jediné, co se mi o něm podařilo zjistit, je, že všechny zasazené kamínky svým účinkem násobí sílu celého artefaktu. Jó, kdysi bejval pěkně silnej.“

„Takový dar nemohu přijmout,“ zálibně spočinula zrakem na historickém náhrdelníku, který její profesor vylovil z jedné ze svých četných kapes. „Musí mít obrovskou hodnotu,“ dodala, když si ho prohlédla zblízka. „K čemu sloužil?“

„Toť právě otázka!“ ušklíbl se profesor. „Já si na téhle cetce vylámal zuby. Proto ti ji dávám. Třeba jednou zjistíš, k čemu sloužila. Navíc má schránku, ve které cosi podstatného chybí.“ Trpaslík se dotkl zadní strany závěsu, kde se otevřel prostor jakoby na obrázek. „Pokud tuhle hádanku rozlouskneš, dej mi vědět. Navrhnu, aby tě v Pasteku zaměstnali jako učitelku.“

„Hlavně to ne!“ zasmála se Hanka a jemně přejela svými prsty po drahých kamenech náhrdelníku. I po letech z nich sálala mocná magie.

V neděli večer se vrátila domů. Nechtělo se jí vařit večeři sama pro sebe. Vlastně ani neměla chuť k jídlu. Opět na ni dolehl smutek a osamělost.

Vtom se rozhoupal zvoneček v rohu pod hodinami. Jeho cinkání naznačovalo, že ji zve Zachariáš na večeři. A protože zvonil déle než obvykle, Hanka poháněna zvědavostí vyrazila do Kouzelných zahrad. U stolu na verandě seděl Rafan se zamyšleným výrazem. Uvítal ji pousmáním, které mělo k obvyklému vřelému úsměvu hodně daleko.

„U vás doma všechno v pořádku?“ Hanku jako první napadlo, jestli nemá potíže ve vztahu s Andělou nebo v práci.

„V pohodě,“ zamumlal lakonicky, čímž upoutal její pozornost a Zachariáš za jeho zády významně stáhl obočí.

„Ulítly ti včely?“ přistrčil před zadumaného mladíka korbel piva.

„Žádný včely,“ zavrčel kamarád, „odpykávám si praxi u Cintariona. Být mu celej den k dispozici je extrémně vysilující.“

„Nařídil ti přepisovat příručku?“ ušklíbl se trpaslík.

„Naštěstí má jiné starosti. Pověřili ho vyšetřováním jednoho zapeklitého případu.“

„Něco složitějšího než krádež jablek na zahradě?“ popichovala kamaráda Hanka.

„Copak ty nic nevíš?“ zakabonil se na ni. „Černí draci předevčírem vypálili malou osadu a zabili při tom dva lidi.“

„Černí draci? Koho zabili? Obyčejné vesničany?“ podivila se. „A důvod?“

„Svým způsobem nejasný. Mluví se o sporném území. Draci prohlásili, že je údolí jejich, což je samozřejmě nesmysl. Totožnost lidí neznám, mrtvé si vzal Cintarion na starost osobně.“

„Ale aby vesnici vypálili jen tak bez varování…?“ zapochybovala Hanka. „Jak se k případu postavil Cintarion?“

„Celé odpoledne jsme hledali po knihovnách a archivech zmínky o vlastnictví onoho problematického kousku země, což je v neděli obzvlášť komplikované.“

„Chvályhodná činnost,“ zajiskřilo v trpaslíkových očích pobavení.

„Všichni mlží a já nechápu proč. Na údolí je něco setsakra divného.“

„A co?“

„Sám nevím. Nebyl čas. Ohořelé zbytky jsem si stihl prohlédnout jen letmo. Pozůstatky osady jako by ani nepřipomínaly vesnici. Na spáleništi nás přivítal správce, ač už není široko daleko co spravovat…“

„On se nebojí návratu draků?“ podivila se Hanka.

„No právě!“ Rafan si zamyšleně kousal ret. Zachariáš ho vzal za rameno a otočil k sobě.

„Být tebou, nechám planýho mudrování, seberu Hanku a Sváťu a skočím si vypálené údolí ještě jednou obhlídnout,“ navrhl trpaslík.

„Kde je vůbec Sváťa?“ ohlédl se udiveně Rafan.

„Kde by byl? Doma!“ snažila se, aby se jí netřásl hlas. Přesto si vysloužila kamarádův podezíravý pohled.

„Tak ho zavolej. Měl by se tam vypravit s námi.“

„Vždyť je tma,“ namítla Hanka.

Trpaslík se ušklíbl: „Tím líp. Divný věci ve tmě víc vyniknou.“

„A víš, že máš pravdu, Zachu,“ ožil náhle Rafan a hrábl po tulíkovi, který se jako obvykle seznamoval na stole se vším, co jim Zachariáš naservíroval.

„No dobrá,“ neochotně vstala ze židle Hanka, „skočím se převléknout do něčeho, co se může umazat od sazí. Sejdeme se na zahradě.“

Sváťa se po jejím zavolání objevil téměř okamžitě. Když spatřil staršího bratra a dozvěděl se, oč běží, jeho rozjasněný pohled poněkud pohasl.

Rafanova brána vyústila v malebném údolí, lemovaném vápencovými skalami a listnatým lesem. V měsíčním světle působilo spáleniště téměř přízračně. Hance okamžitě došlo, co se jejímu kamarádovi nezdálo. Vypálené budovy nepřipomínaly domky, ale spíš ubytovny. Uprostřed údolí ji zaujala zvláštní plošina s nepřirozeně rovným povrchem. Na ní se povalovalo pár spálených klacků. Vedle plošiny čněly zbytky divné ohořelé stavby, jejíž účel nedokázala odhadnout.

„Kde trčí ten tvůj správce?“ rozhlížela se Hanka a nedařilo se jí objevit žádné příhodné místo, kde by muž mohl přespávat.

„Jako by se vypařil. Není tady.“

„Stejně už nemá co hlídat.“

„Pojďme se rozhlédnout kolem svahů,“ vybídl je Sváťa, „jestli tu neměli podzemní prostory na skladování potravin. Já osobně bych si tady jeskyni na zásoby pořídil.“

„Běžte sami,“ mávla na ně Hanka, „já zatím vyzkouším vizualizaci.“

Usadila se na nejméně špinavé místo a upřela zrak na trosky neobvyklé stavby. Schoulila se do relaxace a vrátila se v čase o půldruhého dne zpět. V mysli se jí začaly rýsovat lavice v několika řadách nad sebou a nad nimi deska s řadou vyvěšených erbů. Víc zahlédnout nedokázala. Vtom se vizualizační kouzlo zvrtlo a do mozku se Hance zabodly zvláštní útržky obrazů. Draci umírali v bolestech a hůl moci zajiskřila a rozpadla se v prach. Ruka, která ji držela, zčernala v dračím ohni. Hanka prudce potřásla hlavou, aby se odpoutala od kouzla. Promnula si oči a vrátila se do reality.

Hlediště? A před ním prostor pro divadlo? Nebo pro zápasníky? Ne. Pro zápasníky by stačil menší plac. Muselo by se jednat o klání dvou či více skupin bojovníků. Tomu by odpovídaly i vyvěšené malované štíty. Ale proč se jí do mysli pletli umírající draci?

„Hanko! Pojď sem!“ vytrhl ji z myšlenek Rafanův hlas. Zněl naléhavě. Vyskočila a svižně vykročila směrem, odkud se ozval.

„Kde jste? Nevidím vás,“ snažila se ve skále najít průchod.

„Tady,“ ozval se Sváťa téměř vedle ní. Vstup do skály byl magicky zamaskován. Přítel ji vtáhl dovnitř a velice rychle ji pustil, jako by se při dotyku s její rukou popálil. Rafan právě zapaloval svíčky na stěně. Odrazová plocha za svícnem rázem osvětlila prostor. Nalézali se uprostřed rozlehlého skladiště. Kolem byly vyskládané bedny s potravinami. Sváťa nad plamenem svíček zažehl dvě přenosné pochodně a jednu podal bratrovi. Kousek dál Hanka zahlédla svazky šípů, luky a kuše. Za nimi byly vyskládané kmeny mladých stromků. Jako by vesničané všechno cennější přenesli sem. První přilehlá chodba je dovedla do improvizované kovárny. Podél stěn někdo vyskládal primitivní meče, potlučené a opakovaně spravované přilby s chráničem obličeje, zprohýbané štíty, kování na koně a vysoká sedla.

„Koně? Oni tu měli koně?“ zarazily Rafana uskladněné předměty podobně jako Hanku.

„Pojďte sem! Tohle musíte vidět,“ mával na ně Sváťa z vedlejší chodby. Hanku zamrazilo, když ji zadržel a postrčil dopředu Rafana, aby šel jako první. Vstoupili do jeskyně plné kůží. Některé byly nařezané a připravené ke zpracování. Na stojanech viselo i pár kožešin a na polici zahlédla vycpané ptáky. Kousek dál dokonce nalezli na dřevěném podstavci kvantera. Nijak vábně zdejší prostory nevoněly.

„A kruci,“ zaslechla vydechnout Rafana, který došel k poslednímu výklenku. Sváťova ruka křečovitě uchopila dívku za rameno. Učinili posledních pár kroků a světlo obou pochodní zahnalo tmu.

V Hance by se v té chvíli krve nedořezal. Kdosi do prostoru vyskládal cáry dračí kůže. Černé šupiny působily zlověstně. Rafan několik čerstvě stažených kůží nadzvedl a přiblížil pochodeň k jedné, která měla výrazně menší šupiny. Kůže dračího mláděte! Tohle nevypadalo dobře. Viditelně tu umírali nejen lidé, ale i draci. Dokonce mládě! Proč proboha? Zjevně existoval pádný důvod, proč draci osadu vypálili.

„Ještě jste neviděli všechno.“ Sváťův hlas zněl suše a přiškrceně. Nasměroval Hanku k rozšířenému místu za kůžemi. Zde ji pustil, podal jí pochodeň a s námahou odhrnul plachtu, do které bylo zabaleno cosi velikého. Páchnoucí dračí hlava! Dračí hlava s jedním okem. Tohle je přece Plamův bratr Zuřivý dráp! Přesněji řečeno jeho hlava. V Hance jako by se zadrhl život. Bez hnutí a beze slova zírala na nepochopitelnou trofej, kterou sem kdosi ukryl. Ve své mysli ucítila Plamovu přítomnost. Zprostředkovala dračímu příteli pohled do jeskyně, v níž se nacházeli. Její šok se znásobil. Sváťa jí musel z ruky sebrat pochodeň, aby si kůži nepokapala hořící smůlou. Ani Rafan nenalézal slova, kterými by okomentoval děsivý nález.

Zuřivého drápa Hanka neměla ráda. Ale v poslední době ji neohrožoval, dokonce si založil rodinu. Naprosto nechápala, kdo ho mohl připravit o život, aniž by tím zburcoval celou dračí komunitu.

Plam dlouho nic neříkal, Hanka tiše sdílela jeho smutek. Po chvíli jako by se probudil.

„Proč i Fuentis? Ani nestačil vyrůst…“ začínal se zlobit. „Musím předat zprávu Sistinovi,“ upozornil Hanku a stáhl se z mentálního kontaktu.