Vodník Mokřálek
a zlatá šupinka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeňka Šiborová

Vodník Mokřálek a zlatá šupinka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vodník Mokřálek

Na louce u rybníka za letních večerů ráda tančila víla, krásná jak obrázek. Šaty měla jemné jako pavučinka a modřejší než letní nebe. Při tanci se vyjímaly na rozkvetlé louce. Závoj ve vlasech byl protkaný zlatými paprsky zapadajícího slunce. I oči měla víla krásně modré jako něžná kvítka, která na jaře rozkvétají na břehu rybníka. Podle nich také dostala svoje jméno Pomněnka. Našlapovala lehounce, jako když si vánek pohrává s kopretinou na louce. Pod jejím tanečním krokem se ani stéblo trávy neohnulo. Hlavičky květů na louce se smály, když je při tanci šimrala sukní z mlžného oparu. Tolik se jim to líbilo, že se každý večer květinky těšily, až víla zase přitančí.

Nikdo netušil, že se dnes na tu podívanou kromě zvířátek dívá ze břehu rybníka také mladý smutný vodníček. Brzy ráno, skoro ještě za tmy, se vydal na vandr. Chtěl si najít pěkný rybník, kde by se usadil. Jeho starší bratr Vrbička se před nedávnem oženil a přivedl si domů mladou rozmazlenou vodnici. Když za ní chodil vodník Vrbička na námluvy, byla samý smích. Moc se mu líbilo, jak se směje. Jen co si ji vzal za ženu, přestala se smát a začala nadávat. Nic se jí v rybníku u Vrbičky nelíbilo. Rybník byl moc mělký. Vody moc málo a zdála se jí kalná. Ryby byly moc malé. Žáby zase ukvákané. Její manžel vodník Vrbička byl zase moc líný. V novém rybníku nenašla nic, co by dokázala pochválit. Nejvíc ze všeho ji zlobilo, že u nich zaclání ještě mladší vodníček Mokřálek. Byl hezký, šikovný a moc hodný. Všichni v okolí ho měli rádi, nikdy nikomu neublížil. Každému se snažil pomáhat, i k mladé vodnici byl slušný a uctivý. Každé ráno vodnici pozdravil, když ji potkal. Se vším v rybníku jí pomáhal. Nebylo to však nic platné. Sotva ho vodnice jedním očkem zahlédla, začala hubovat.

Od té doby, co se bratr oženil, se Mokřálek v rybníku moc nezdržoval. Neustálý křik a nadávky vodnice, které se vznášely od rána do večera nad hladinou rybníka, ho vyháněly z domova ven. Nikoho na míli daleko už nebavilo stále poslouchat, jak vodnice kváká:

„Že jsem se do takového rybníka vdala! Kam jsem dala oči? Takový malý bahňák! Sotva se v něm otočím, už do něčeho narazím! A ještě abych se starala o Mokřálka. Jako kdyby nestačilo to moje budižkničemu, co jsem si vzala. Jak může, už sedí na vrbě a jenom pokuřuje. Nic nedělá. Práce v rybníku si nevšimne. O všechno abych se starala sama. Já nešťastná! Tolik nápadníků za mnou chodilo a já si vyberu Vrbičku, to největší nemehlo ze všech nemehel. Proč jsem jenom neposlechla tátu hastrmana, když říkal, ať si raději vezmu vodníka Voděnku. Žije sice v řece, ale revír má dlouhý od Moravy až do Čech. Při každém dešti a větší vodě za mnou běhal, div si boty neprošoupal. Barevné pentličky mi nosil. Nebyl tak hezký jako Vrbička, ale byl bohatý. Sliboval mi nejkrásnější šňůru perel, když se stanu jeho ženou, a já nešťastná se zakoukám do Vrbičky. Takový bahňák a musí uživit dva vodníky. Kdyby tady alespoň Mokřálek nezacláněl a odešel do světa.“

Vodnice se nadechla a pokračovala v lamentování:

„Takhle si ani děti nebudeme moct pořídit. Vždyť by se nám postýlka do tak malého rybníka nevešla. Ani kolíbku, co mám od táty, si sem nemohu donést. Musela bych ji nechat na břehu rybníka.“

Vodnice nadávala a nadávala. Celý den ji bylo slyšet po celém okolí. Vrbička se schovával v koruně vrby, aby se nemusel dívat na svoji rozzlobenou ženu. Seděl tam a pokuřoval z dýmky. Ze šosu mu ukapávala voda a byl moc smutný. Pod vousy si kvákavým hlasem brumlal:

„Brekekeke. Co mám já nešťastný dělat? Přece nevyženu vlastního bratra do neznáma. Co by si sám ve světě počal? Je mladý a nezkušený. Ale ani ženu přece nevyženu, tu také potřebuji. Rybník bez ženské ruky chřadne. Brekekeke. Sám vodník se o něj nepostará. Safra porte, to je zapeklitá věc. Kdyby mi alespoň Měsíček poradil. Ten se ale už několik dnů schovává za mraky a ani jedním paprskem se na náš rybník nepodívá. Brekekeke.“

Vrbičkovi se večer ani nechtělo domů k rozzlobené vodnici. Bafal z fajfčičky a vypouštěl kulaté obláčky dýmu. Pozoroval hvězdy na nebi a přemýšlel, co bude dělat, aby byl konečně v jeho rybníčku klid. Měsíček, který právě vyšel na svoji noční pouť, se schovával za malým mráčkem, jen jedním očkem vykukoval. Viděl smutného Vrbičku, jak sedí na vrbě, a bylo mu ho líto. Věděl od sluníčka, že dnes má vodnice zase svůj den. Sluníčko se každý večer, než jde spát, na chvilku zastaví u bratra měsíčka a vypráví mu, co je kde nového. Dneska pro něj mělo smutnou zprávu:

„Představ si, bratříčku, že sotva vodnice ráno oči otevřela, už zase vyváděla jako čert. Ryby z ní měly veliký strach, aby po nich ve své zlobě nějakým hrníčkem nehodila, a tak se před ní schovaly do bahna. Vždyť víš, že se to už jednou stalo. Trefila se do starého kapra, který nebyl dost rychlý. Celý týden chudák ležel a nemohl se bolestí ani hnout. Od té doby si všechny ryby dávají na vodnici veliký pozor.“

Měsíček pozorně poslouchal a sluníčko pokračovalo:

„Nejvíc mi je líto Mokřálka. Jak může, utíká z rybníka pryč. Sedává u nedaleké tůňky. Bahnisko se mu lepí na boty a přemýšlí. Když se narodil, byl jeho bratr Vrbička už na ženění. Ani jsem tomu nemohlo uvěřit, když jsem malého vodníčka poprvé uvidělo. Byl tak maličký, ale dokázal vymyslet kdejakou neplechu. Nikdy nezapomenu, jak stál u stavidel a málem vypustil všechnu vodu z rybníka. Tenkrát dostal vrbovým proutkem od pantáty vodníka, co se do něj vešlo. Bylo nám vodníčka líto. Ale tak smutný jako teď nebýval, ani když ho maminka hubovala, že vyvedl nějakou lumpárnu.“

Sluníčko se pak rychle s měsíčkem rozloučilo, a protože bylo unavené, rychle spěchalo do hajan. Měsíček se vyhoupl na tmavnoucí oblohu. Už od jara, kdy se Vrbička oženil, pozoroval na své pravidelné noční pouti, jak se vodnice stále zlobí. Její křik byl slyšet i večer hodně daleko. Měsíček přes hladinu rybníka viděl, že se všechny ryby schovaly na dno do kořenů stromů, které rostou na břehu. Každá skulinka pro ně byla dobrá jako schovávačka před rozzlobenou vodnicí. Ve vodě nebylo celou noc vidět ani běličku.

Vodníček Mokřálek seděl celý den u tůňky a přemýšlel, co má dělat.

„Brekekeke, když odejdu, bude konečně v našem rybníku klid. Celý den je slyšet jenom vodnici. Rybičku není ve vodě vidět. I žabičky jsou celý den schované v rákosí, úplně přestaly koncertovat. Ani ptáček se strachy nepřiletí napít vody z našeho rybníka, aby po něm vodnice něčím nehodila. Bratr Vrbička je smutný a já jsem nešťastný. Musím s tím už konečně něco udělat. Brekekeke,“ říkal si smutně.

Ještě hodnou chvíli si chladil nohy v tůňce a mudroval, než se rozhodl, co udělá.

„Brekekeke, už nebudu na nic čekat. Vodnice se nezmění, bude nadávat a nadávat a nadávat. Zítra brzy ráno vyrazím do světa. Určitě tam nebude hůř než doma s brblavou vodnicí.“

Mokřálek si zabalil raneček a smutně šel za bratrem, který seděl v koruně vrby. Všechno mu pověděl a pěkně se s ním rozloučil. Nezapomněl se zastavit ani za starým moudrým žabákem, který s vodníčkovým rozhodnutím také souhlasil. Dlouho do noci si spolu povídali a vzpomínali, jaké to bylo, když ještě žili Mokřálkovi rodiče. Pozdě v noci smutný vodníček ulehl do postele a přes hladinu rybníka se díval, jestli uvidí svítit hvězdičky na nebi. Vůbec nevěděl, jak je svět veliký a co ho tam čeká. Přemýšlel, co bude dělat, když nenajde žádný rybník, kde by se mohl usadit. Měl strach, aby se nemusel vrátit domů s nepořízenou. Takovou hanbu by Mokřálek nepřežil. Ještě dlouho se převaloval v posteli, než se mu podařilo usnout. Spal ale jenom chviličku, a když se probudil, byla ještě tma tmoucí.

Jak se vydal Mokřálek do světa

Mokřálek vyklouzl z vody tak potichounku, že se na hladině rybníka neudělala ani vlnka. Měl strach, aby neprobudil vodnici. Vzal si raneček a ještě za tmy vyrazil do světa. Šel po cestě vedoucí okolo pramínku, který vytékal z jejich rybníka. Nad vodou se vznášel mlžný opar. Ranní mlhy se táhly těsně nad zemí. Ptáčci se pomalu probouzeli z nočního spánku a začínali si ladit noty, než spustí svůj ranní koncert.

Sotva byl vodníček za humny, vydechl si úlevou. Byl rád, že se rozhodl odejít do světa. Vykračoval vesele po cestě za novým životem a cesta mu pěkně ubíhala. Pramínek vody voněl po domově a sluníčko se pomaloučku probouzelo do letního rána. Jeho paprsky prozářily okolní krajinu. Zelený mužíček si do kroku vesele prozpěvoval:

„Brekekeke, brekekeke,

klikatá je cestička, zelená je loužička,

voňavá vodička pro smutného vodníčka.

Vodník hledá rybníček plný hodných rybiček.

Bude tam mít domeček a malovaný hrníček.“

Ušel už hodný kus cesty, než se ráno změnilo v dopoledne. Slunce na nebi začalo pěkně pálit. Vodník se rozhlížel, kam by se schoval, aby mu horký vzduch úplně nevysušil šos. Nedaleko uviděl les a zamířil rovnou k němu. Byl tam příjemný chládek, vzduch voněl smůlou a jehličím a po vlhkém mechu se vodníčkovi pěkně šlo. Zastavil se až před smrkovou houštinou u malé tůňky. Žáby tam pořádaly dopolední koncert. Mokřálek se napil čisté vody, aby se po cestě trochu osvěžil. Namočil si šos a chvilku se posadil ke kalužince se žabincem. Zavřel oči a poslouchal žabí kvákání. Bylo tak pěkné zase slyšet žabičky vesele koncertovat. Nedaleko v mechu seděla červená muchomůrka. Pozorovala Mokřálka a viděla smutek v jeho očích, když vzpomínal na domov.