Penis nemá uši

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Marek Dobrý

Penis nemá uši – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Klárce

Rád bych poděkoval mamce, taťkovi, bráchovi, Klárce, Martince, Marušce, Jirkovi a Sněhovi. Bez vás by tahle knížka nevznikla.

Scenárista

Tramvaj, chřtán inspirace. Každý ráno mě fotoaparáty bulvárních supů můžou vidět, jak vylejzám z bytu, zapaluju první ranní čvaňo, nasedám do trojky, osmičky nebo čtyřiadvacítky a beru volný místo. Připravim si diktafon, sleduju lidi, koukám z okýnka, číhám na podněty. Od konečný ke konečný. Scény, mimiky, koktání, záchvěvy, pardon-já-jenom, zavrávorání při náhlym zabrždění, zafňukání dítěte, nemohla-byste-se-posunout? i moje oblíbený hádky důchodců s předškolákama o to, kdo bude sedět. Všechno potenciální budoucí skeče. Mikropříběhy od mastný tyče. Namlouvám záběry, kostičky budoucích příběhů. Formuluju všechno na diktafon, můj zápisník, který mám neustále připravený u huby. Stírám diktafonem všechnu špínu městský hromadný dopravy.

„Bába, smrdí, hnusnej svetr zmiják zdědenej po mrtvý židovský babičce, nadává zrzkovi s pihou na tváři, protože místo sedačky uvolňuje plyn,“ zaznamenávám. Zrzka využiju určitě, představuje ztělesněný šmejdství způsobený rezatym ublíženectvím. Spolucestujícím se moje poznámky nelíbí. Nikdy. Slyší ode mě reflexi. Hlasitou. Reagují podobně jako herci, když jim řeknete, že byl jejich výkon prachbídný. Svět je zlý místo, ať si zvykaj.

Bulvár moje ranní výlety miloval. Nasadil na mě nějaký mladý ucho, který mě při nahrávacích výkřicích zaznamenávalo, a druhý den jsem ovládnul titulní stránky. Některý hedlajny byly moc pěkný. „Kanafásek uráží důchodce v tramvaji“, „Kanafásek ohavně křičí na postižené“, „Kanafásek: Bezdomovec, nebo blázen?“ Ten poslední by snes i filmový zpracování. Oschlý chlap na rozviklaný posteli v Bohnicích, čumí do země pohledem prázdnym jak kino v Řeporyjích, plechová pleš, fialový kolejiště žil na krku, mírně kejve levou nohou do rytmu skomírání a před sebou vidí příběh, v němž přišel o lásku svýho života, nádhernou a inteligentní ženu, která mu při odchodu vzala všechno jmění včetně zdravýho rozumu.

Bulvárek jsem přestal bavit po roce. Jsem umělec a tohle můj způsob tvorby. Nestandardní, úchylný, ale funkční. Co o mně píše nezletilý ambiciózní panic z časopisu Hulíme celebritám, po tom je mi míň než hovno.

Včera večer byl pan Kanafásek k vidění na předávání Lvů. Santoška se naparoval s cigárem u baru a mrštně vyslovoval chytrý slova, který někde slyšel. Sledoval jsem Albrechta. Čekal na svou cenu a v hlavě si sumíroval poděkování. Dělal dobře, fakt ji dostal. Aby ne. Můj film, moje postava napsaná pro něj. Jak by mohl nedostat cenu, proboha? Stejně jako dostane cenu Santoška. Možná už příští rok. Už teď pro něj v hlavě píšu roli.

Moderátorský výkony nestály za nic. Dvě hodiny sezení na betonových sedačkách, estrádní vtipy a oceňování tváří za to, co jsme pro ně udělali my, scenáristi. Skutečný umělci ceny nezískávají. Maximálně tvrdý játra, obdiv kavárny a při kurzu jedna ku milionu i tu nejmíň cennou věc v životě lidskym – posmrtnou nesmrtelnost. Lidi touží po tvářích, líčidlech, platonický lásce, afektu, instantní moudrosti, přetvářce a šklebu. Skutečný hodnoty, vytváření příběhů a poselství? Nezájem. To přesahuje jejich schopnost zesebevystoupení. Museli by odvrátit fotoaparát na opačnou stranu od svýho ksichtu. Naslouchat světu, ne svým vnitřním banalitám a umolousaným problémům. Zakukleni v selfíčkách nedokážou nahlížet svět jako místo, kde žije sedum miliard nul a oni jsou jen jedna z nich.

Oslavili jsme je, poblahopřáli jim. Santoška zapaloval třetí od druhý. Albrecht spokojeně popíjel drahý rum a teatrálnim cukánim pravýho oka prozradil, že si zase připadá jako Bertolt Brecht. Vyprávěl mi to na dotočný. „Mívám pocit, že nahlížim svět stejně beznadějně jako Brecht. Jsem v předválečnym Švýcarsku, v kavárně někde v Basileji, ňufám ze špičky a přemejšlim nad absurditou života. Posunuju si brejličky, elipsovitý bez nožiček, a diskutuju s Iljou Karačinskym, nevim, proč mě vždycky napadá tohle jméno, o potřebě čistýho marxismu v politice. A pak přijde číšník, dolije mi laciný šampaňský a říká mi ‚pane Brechte‘. Jo, takhle se cítívám, Čestmíre, když mám za sebou dobrej den.“

Pozoruju ho, toho Brechta se špičkou v hubě, nevzdělanýho herce, který ve svý roli, napsaný mnou, zahrál to nejhorší ze sebe, nechal všechny diváky kin, aby ho nenáviděli za jeho podlost, a ani si neuvědomil, co ve skutečnosti hraje.

Každý krok před sebe pokládám s vědomím, že na Zemi jednoho dne prohrajou jaderný síly s gravitací a všechno, co tvoříme, se promění v černou díru. A proto seru na nesmrtelnost jak na placatej kámen. Vynalezli ji bláhoví myslitelé z dob, kdy jsme nevěděli nic o vesmíru. Moje tvorba nechce být nadčasová, jen si vyřizuje účty, platí účty a neklesá pod estetický minimum. Umělec je dělníkem dutých hlav. Uplácává prázdnotu z makulatury ticha, a pokud si v sobě dokáže udržet drobet fištrona, uvědomuje si to.

Tramvaj je dneska nezvykle prázdná. Dle stylu jízdy dostal řidič papíry asi tak před týdnem. Starší pani, na kterou se nedostalo s volnym místem k sezení, sebou škube po směru jízdy a každou chvíli to vypadá na efemerní ostudu. Tramvaják ponese za všechno zodpovědnost, já získám hluboký lidský příběh do filmu. Sup pera. Jenomže pani k mojí smůle na další zastávce vystupuje a pod nosem si brblá cosi o „idiotský mládeži“.

Napnu se v zádech. Rozhlížim se po tramvaji. Náměstí Republiky zpola vyprázdní už tak prázdnou tramvaj. Zaujala mě akorát fetka na přední sedačce pro invalidy. Fialový nos, obří hnidy na tvářích, mrtvý oči. Šeptá si něco do šály a dívá se střídavě z jednoho i druhýho okýnka. Poznačil jsem si obřího žraloka na jeho botě. Chvíli mám pocit, že slyším z jeho tlamy jazzový tóny. Pak ale nastoupila známá tvář.

Santoška. Hnědý redingot, seladon. Ten samý co včera, ještě se nepřevlík. Značně ožralý. Opírá se o mastnou tyč ramenem, ale ztrácí balanc, i když se tramvaj zatim nerozjela. Na tenhle moment jsem asi čekal. Odkládám diktafon. Nechci se prozradit. Přitahuju šátek blíž k hubě, inkognito.

Netušim, kam Santoška jede, ale rozhodně ho budu sledovat. V tomhle stavu je obrovská šance na materiál k filmu. Když vidim, jak tahá boty ve směru svýho těla a při každym zachvění tramvaje padá, musim se smát. To nezkušený nemehlo v kabině pro řidiče teď velebim. Santoška se převaluje vozem jak zraněný hroch na katamaránu. Vtom si všímám, že má ten namistrovaný redingot dvoubarevný. V přední spodní části se světle hnědá značně ztmavuje. Pochcánek. A pak zaznamenávám zaschlý drobky. Jak by řek sám Santoška: Francouzsky se to, dámy a pánové, řekne poblijón. Moc pěkný představení na půl desátou ráno.

Zastavujeme na Dukelských hrdinech. Santoška vypadává ven. Okamžitě opouštim teplý místo a startuju za nim. Víří se mi krev v žilách. Hlasitý pleskání srdce přehlušuje veškerý městský řev. Vrážim do korpulentní bloncky v růžových legínách. Houkla na mě něco o praseti. Nereaguju. Okamžitě přebíhám k zastávce a skrývám se za kartonovou reklamu. Santoška se kymácí přes silnici, ale strašně těžko hledá směr brodění. Dokonce kvůli němu dupnul na brzdu messenger na favoritovi a vyřval ho do kriplů. Lidi na chodníku se otočili a šeptaj si do ucha jméno známýho herce. Mámo, je to on? Santoška vytahuje na světlo fakáč a řve. Slova se mu ale artikulovat nedaří. Mámo, to nebude on, ale nějakej bezďák. Nakonec přepadává doleva a míří k náměstí. Jo, byl to on, ten co chodí s Prokešovou z Ordinace. Tak von chlastá…

Čekám chvíli za tim reklamnim kartonem, protože Santoška se potácí nesnesitelně pomalu. Vzpomínám na den, kdy jsem ho začal nenávidět. Pamatuju si to vteřinu od vteřiny. Byla neděle, vedro k padnutí. Volal mi.

„Nazdar, Čestmíre, měl bych pro tebe prácičku. Je to velký. Nechceš se sejít a hodit řeč?“ křičel a zněl tak náruživě, že jsem podlehnul síle dojmu a kývnul mu, přestože neplánovaný opouštění svýho brlohu z duše nenávidim. Sešli jsme se u mě pod barákem v Rajčátku, vegetariánský restauraci, kam jsem chodíval docela rád na kafe. Sedám do rohu, poloprázdno. Po chvilce přichází Ahmed a ptá se, co si dám. Jako vždycky kapučíno. Beru do ruky mobil. Píšu SMS.

SEDIM A CEKAM. DORAZ.

Odpověď nepřicházela. Až po dvaceti minutách.

BEZIM.

Seladon Santoška běží. Radši si to nepředstavuju. Ale nevěřim. Bez knížky, bez časopisu tam sedim a civim před sebe. Z nudy čtu jak študák ve vlastním tetování. Nedokázal jsem si představit, o jaký kšeft by se asi mohlo jednat.

Hodina za rohem a Santoška pořád nikde. Už mě to nebavilo, kapučíno vypitý, domácí limonáda taky. Smalltalky s Ahmedem vyčerpaný. Píšu mu, kde sakra je! A za minutu zvoní telefon.

„Omlouvám se, Čestmíre. Nezvládnu to,“ říká klidnym hlasem.

„Jak nezvládneš? Dyť si mě vytáh z bejváku, jak mě urgentně potřebuješ.“

„No ale našel se nakonec někdo jinej. Sorry a čau.“

Zavěsil. Délka hovoru 28 vteřin. Čumim před sebe. Napsal jsem scénář k dvěma oceněným filmům, píšu celovečerní věci, a on se ke mně chová jak k juniorovi z reklamky? Přesně takový věci se mi hryžou hluboko pod kůži. Tehdy si u mě Santoška scénář objednal, aniž to věděl. Bude o něm. A teď se začíná rýsovat jeho hlavní děj. Ale zatim vim jen jedno. On bude hrát hlavní roli. Sám sebe. Kripla předstírajícího kripla.

Konečně dovrávoral za roh Dukelských hrdinů a zapadnul na Štros. Vylezl jsem z úkrytu a přebíhám za další roh. Srdce mi tluče, svaly se napínaj, vzrušením se mi topoří žíla na spánku. Míří k lavičce, na který sedí bezďák. Drobný, křehký, možná žena. Santoška k ní usedá a chytá ji kolem ramen. Něžně, jako by potkal svoji manželku. I na dálku je mi z toho na blití.

Bezdomačka ukazuje vyschlou tvář a něco na něj křičí. Denním světlem prosvítaj i na tu dálku vřídky v jejím obličeji. Škube hlavou a plive Santoškovi do tváře. Ten se jenom bezduše směje a nemá ani sílu, aby si ty smradlavý hnusy z tváře utřel. Vtom přechází do útoku a dává jí pusu.

„Poď si zaprcat se slavnym chlapem, číčo,“ křičí nahlas. Slyší ho celý náměstí. Lidi se znechuceně otáčí, i důchodkyně s šátkem přes půl obličeje a síťovkou plnou rohlíků, a potom přidávají do kroku. Jenom já hladim roh baráku a pozoruju to tak slastně, až se samovolně tlemim. Nádhera. Extáze. Ráj.

Ženská se zvedá z lavičky a chce od něj utýct, ale Santoška použije sílu svých obřích rukou a sráží ji k sobě na klín. Procházející chlap v tmavozelený košili na chvíli přibržďuje a viditelně se přemlouvá, aby se nestal anonymním hrdinou. Ale rozhoduje se správně počesku a každý následující krok protahuje o dobrých deset centimetrů, takže neodchází, ale spíš odlítá. Santoška chytil trosku za vlasy, jako zázrakem se od vyschlý lebky neodlepily, a přiráží její hlavu ke svý tváři. Líbá ji s vášní vlastní jen filmovým hercům. Jako by tušil v pozadí kameru a odevzdával celou svou duši roli. Pak si všímám, jak ji chytá za ruku a strká si ji mezi svoje nohy.

Vykřikla. Vytrhla se, kopla ho vší silou do kolene a utekla o metr a půl dál. Přesně ta vzdálenost, na kterou bezdomovci a feťáci odskakujou z konfliktů a cítí se v naprostym bezpečí. Protože v jejich světě je to vzdálenost, na jakou se málokdo dokáže od svý cesty do záhrobí vzdálit. Shrbená, opět uzavřená do sebe se pomalu odšourala a Santoška, mírně klimbající, sedí na lavičce a nevnímá.

Až po deseti minutách se bolestivě zvedá a míří k nejbližšímu odpadkovýmu koši. Do toho pak strká hlavu a hlasitě, ba přímo pyšně bleje a plní tu metaforu svýho svědomí snad až po okraj. Blije dobrých patnáct minut. Pak otírá hubu a míří k Národní galerii. Jak symbolický. Po padesáti metrech tasí klíče a zalejzá do činžáku. Konec představení. Závěrečná scéna budoucího filmu.

Po úspěšnym lovu chodim vždycky do Ozdravovny. Červený neonový nápis mi ozáří mysl. Znova zkusim, jestli se ve mně něco zlomí. Vcházim dovnitř a pozdravim holky na baru. Jejich sukně do půle hýždí a bíle zářící podvazky mě neoslovují. Tušim, jak to zase dopadne.

Jsem oblíbený zákazník. Perou se o mě a dostávám výraznou slevu. Někdy i poloviční srážku. Věrnostní karta. Dnes mám chuť na Adélu. Zrzavou princeznu, kterou matka pohodila u popelnice a ona musela ujít dlouhou cestu přes děcák, morbidní obezitu a závislost na amfetaminu až sem do Ozdravovny, kde platí za zkušenou, trpělivou pracovnici, o který přiožralý lachtani říkaj věci jako starý-koště-dobře-mete a rezavá-střecha-mokrej-sklep. Mám ji nejradši. Když poslouchá, téměř nemrká. A když vypráví, její hrubý hlas zní zároveň jako voiceover i ambientní podkres severský detektivky. Zbožňuju ji.

Moje návštěvy veřejných domů mají dlouhou historii. Kronika moji asexuality. Šestnáctiletý chlapec, hvězda třídy. Psal básně a okouzloval holky vymyšlenýma historkama. Drogy ho neděsily. Pivo mu dík dlouhýmu háru nalili všude. Písemky a zkoušení zvládal bez minuty studia. Ženy kolem něj poletovaly tak intenzivně, až o něm ostatní kluci roznášeli, že je bukva, jak už to tak v těchto telecích letech bývá. Neměli pravdu, i když tomu občas sám věřil i on, protože mu bylo divný, že si z těch houfů žabek nedovede vybrat. Tělesně po nich netoužil, přestože se ho okázale dotýkaly a po pár pávech trávy se po něm vyloženě sápaly.

To jsem byl já, Čestmír Kanafásek.

Doma jsem mezi psaním zkoušel masturbaci. Trhal si předkožku přes žalud, třel se krémem, ale nebylo to odlišný od plácání dlaní do kuřecího. Vzrušení nula. Penis se ztopořil, přesto byl absolutně necitlivý. Varlata svěšený na studený kožence otáčivýho křesla. Prázdno. Duto.

Trpěl jsem. Nedokázal to nikomu říct. Zkoušel jsem se dívat na fotky nahých chlapů, starých i mladých, masturboval jsem u obrázku svojí babičky, dokonce jsem zkoušel, jestli mě nevzrušujou nezletilý holky nebo kluci. Kolíčky na bradavkách. Videa se sado maso tematikou. Nic nefungovalo. Sexuální vzrušení bylo mýmu tělu zcela cizí. Předstíral jsem dokonce křesťana, abych se vyhnul večerům v osamocených bytech. Já, zhulenec a ochmelka, nakecával vilným blondýnkám s překrásnými stehny, že věřím v Boha a sex můžu mít až po svatbě. Než přišel den zúčtování, kdy jsem se odhodlal. Jmenovala se Anežka.

Když nefunguje stimulace, bude fungovat reálný život, řekl jsem si po beatnicku. Na Kampě jsem chytil Anežku kolem ramen. Kdosi brnkal na kytaru, pamatuju si džembe mimo rytmus, vzduchem povlávala renesance a kolem nás stála hradba prázdných lahví od veltlínu za šede. Anežka byla jednoznačně nejkrásnější holka mýho mládí. Vtipná, živá. Její oči rozzářily Vltavu. Úsměvem odemykala zámky. A tak jsem ji políbil. Dlouze, útrpně. A pak zašeptal: „Chtěl bych se s tebou pomilovat. Něžně a toužebně, jako se racek snáší k hladině moře.“

Obnažila zuby. Rozsvítila oči. Kývla, pohladila mě, zvedla se a vedla mě za ruku. Bydlela nedaleko a byla sama doma. V to jsem ani nedoufal. Tuhle část jsem naplánovanou neměl. V mojí představě se o panictví přicházelo v hlíně a špíně. Ale ona mě zavedla do svýho uklizenýho pokoje. Pomalu si svlíkla tričko, pak moje. Z parapetu nás sledovaly úhledně zastřižený květiny a fotka obou rodičů. Políbila mě na bradavku. Kousla. Bolest nepřicházela. Pak přitiskla rty k mým a zašeptala: „Neboj, bude to pěkný.“

Oči její matky mě z fotky propichovaly a kytky se otáčely do okna. Přesto stud nebyl to, co mě tížilo.

Políbila mi lalůček ucha a pak si sundala podprsenku. Vložila mi k nebi vzepjatý bradavky do úst.

Ovládla mě neschopnost. Jak kapr lapající po dechu jsem jen tupě žužlal a necítil odezvu. Ani její, ani svoji. Marnost! Doléhaly ke mně první otřesy bortícího se Říma mojí sexuality.

Všechno skončilo po dvaceti minutách orálního sexu, kterym mě chtěla dostat „do rauše“, jak to nazvala. Neúspěšně. Dodnes nedokážu ani já, mistr vykreslování filmových scén, popsat nudu, kterou jsem po celou dobu prožíval. A nikdy nezapomenu na odevzdanost v jejích potemnělých očích, když zvedla hlavu, pohladila mě a řekla: „Měl bys jít.“ A nikdy nezapomenu ani na její bílý záda, který symbolizovaly příběh mých budoucích sexuálních provarů.

Se stářím se ale dostavila nutnost předstírat chlapáctví. Filmař z branže může být jen těžko asexuál. Pedofil ano. Buzerant samosebou. Nekrofil snad. Ale asexuál! Neexistuje. Nic takovýho přece ve světě Darwinovy teorie nemá místo. A tak jsem v tom kulichu potupy chodil s herci do Ozdravovny a vždy si vybíral tu nejkrásnější z žen. Abych si vedle ní sedl a zeptal se jí na její příběh. Nejen že mě ty osudy ze dna zajímaly, ale navíc ukrátily čas, který bysme jinak vzájemně trávili tichým čekáním na gong.

Nakonec se pro mě tyhle návštěvy staly terapií a já začal chodit sám. Někdy jednou týdně, jindy dvakrát do měsíce. Do Ozdravovny. Za holkama, jejichž příběhy už jsem všechny znal, ale o to víc mě zajímaly všechny jejich zákoutí. A ony věděly, že si se mnou vydělávají ušlechtile. Hovorem. Na rozdíl od těch hodin na zádech, s bičem v ruce, roubíkem v ústech, voskem na bradavkách a prsty v mužských anusech tu pro jednou mohly být něco víc. Psychoterapeutky, matky, sestry.

Adéla se svlíkla, nechala na sobě jen bílý podvazky. Ulehla na postel a rozevřela náruč.

„To nemusíš, víš, že mě to nezajímá,“ říkám a ukazuju na její vztyčený bradavky. Přejíždim po nich bříškem, ale mohl bych stejně tak hladit želví krunýř.

„Platíš a já mám profesionální čest. Nemusíš se mnou spát, ale nemůžu tu s tebou ležet s kozama v garáži, miláčku,“ odpověděla a já se usmál. Uměla nejlíp ze všech uvolnit atmosféru a jednou větou zrušit kontext bordelu.

„Dneska jsem ho nachytal. Ten zasranej Santoška se přede mnou dneska obnažil. To vzrušení, který mnou protejkalo, bych ti přál cejtit. Asfalt se pode mnou roztejkal. Bylo to něco neuvěřitelnýho,“ začal jsem nedočkavě. Našel jsem nejlepší polohu k sezení, dal jí ruku kolem ramen jako babičce, když mi v dětství uvařila knedlíky s žahourem, a vyprávěl. Přímo křičel. A ona se nahlas smála a ani náznakem mi nedala najevo, že jsem ve skutečnosti zmrd.

Při líčení zvratek dopadajících na dno odpadkovýho koše – „jako bys pokládala prsty na klávesy klavíru, tak to znělo!“ – mi začal na nočnim stolečku vibrovat mobil. Vzal jsem ho do ruky, na displeji svítilo 00:27 a jméno Arnošt P. Režisér povídkových filmů. Možná má pro mě menší kšeft. Navíc sympaťák. Omluvil jsem se Adéle za vyrušení a zvednul to.

„Ahoj, Arnošte, je půl jedný ráno, to by mě zajímalo, s čím na mě vyrukuješ?“ říkám.

„Zdravíčko, zdravíčko, příteli. Promiň, že otravuju takhle pozdě, ale je to naléhavý. Dostal jsem nápad jako z nebes. Sedím tady nad takovou zajímavou věcičkou. Drobná povídka do dalšího filmu. Ale zaboha nemůžu vymyslet, koho obsadit do hlavní role. Ale jak tak přede mnou tancuje to světlo tmavýho rumu, napadl jsi mě ty! No? Co si tak pro jednou zahrát? Seš zajímavej ksicht a tohle je herecky nenáročný. Zabojuješ o přízeň plátna, co ty na to?“

Pochopitelně mi to zalichotilo. Snad z přirozenýho citu pro drama jsem mu odpověděl až příliš teatrálně. Otočil jsem se malinko na bok ke svojí zpovědnici.

„Adélo, co myslíš, mám si zkusit zahrát ve filmu?“ Řekl jsem to schválně tak nahlas, aby Arnošt slyšel, že mluvim s ženskou.

„To si děláš prdel! Jasně, chci tě vidět na plátně. Budu první fanynka,“ vykřikla hrubym hlasem a já ocenil hlasitost, to nemohl starouš přeslechnout.

„Tak já to beru, Arnošte. Napiš mi prosim tě do zprávy, kdy a kde se potkáme jo? Mám tu teď nějakou důležitou prácičku.“

Když stojíte na obrovskym poli v mlze a rozhlídnete se kolem sebe, jediný, co vidíte, je nic. Absolutní. Přestože se před váma šinou zoraný vrásky rýsující cestu do nicoty, nedokážete očima nahmatat jediný záchytný bod. Jen nenažraný bláto, bílou tmu a ticho. A přesně tak se cítim, když zírám do prázdný bílý plochy na monitoru a rozmýšlím, kudy se vydá můj scénář. Cesta vede kudykoliv a může mě dovést kamkoliv. Kroky těžký, táhlý. Vracet se neni kam, vždycky je lepší změnit směr.