Letuška z economy

Aneb, co na Instagramu neuvidíte

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petra Jirglová

Letuška z economy – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Micince. Protože bez ní by nebylo nikdy nic.

Partneři knihy

Zde je místo pro poděkování partnerům a hlavním sponzorům knihy. Neotáčejte stránky, vím, že ve většině knih to stojí za starou bačkoru, ale já vám o nich řeknu víc.

Milan Seman

Milan mi jako první přispěl částkou 5 000 Kč, protože si myslí, že jsem nejlepší spisovatel od dob Shakespeara. Možná si to nemyslí, ale je to moje knížka a já si můžu psát, co chci. Milan mi vždycky říkal, že bych měla vydat knížku, a byl to on, kdo mi poslal odkaz na Pointu, a já jsem hned ten den vyplnila formulář a všechno to začalo. Milan běhá takový ty dlouhý běhy a pracuje pro OSN a vystudoval chemii v Tokiu, a ON MNĚ pak řekne, že jsem nadaná. Pamatuju si, když jsme se s Milanem seznamovali na nějaký pracovní akci a on se představoval anglicky mluvícímu kolegovi a řekl: „Hello, I am Milan, like the city,“ a já řekla: „Co? Jaký město?“ A Milan řekl: „No… Milán,“ a já řekla: „No jo… jasný.“ Děkuju Ti, Milane, jsi klasa.

Radka Murasová

Moje nejlepší kamarádka a svědkyně, se kterou jsem prožila opravdu všechno možný a známe se už patnáct let a pořád se máme rády a pořád se spolu smějem a voláme si klidně hodinu v kuse. Vypily jsme spolu strašně moc vína a probraly všechno možný i nemožný a Ráďa, kdykoli může, mě podpoří a řekne, že jsem dobrá a skvělá, a nežárlí ani nezávidí (jak my ženský máme ve zvyku) a vždycky mi se vším poradí. A teď mě zase podpořila, a navíc finančně, i přesto, že má utrácet peníze za plenky a sunary a odsávačky na prsa a já nevím co všechno, ale prej se s Páťou dohodly a místo značkovýho bodýčka od Gucciho mi přispěly na knížku. Děkuju vám, holky, zůstaňte tak báječný jako doteď.

Pravoslav Krabec

Pan Krabec je milovník létání, letadel, aviatiky a všeho s tím spojeného, je to vyloženě nadšenec a mluví o tom s láskou a vášní (na rozdíl ode mě) a je strašně hezký vidět, že někdo fakt miluje to, co dělá. Pilotuje brigádně (zajímavý, co?) a ještě má svoji firmu na nějaký ohřívadla nebo co. Neznal mě, a přesto mě podpořil, protože se mu líbí, co dělám, líbí se mu, jak píšu, a doufá, že budu slavná a úspěšná. Není to úžasný? Je! Já mu moc děkuju.

Úvod

Milí čtenáři,

dostala se vám do rukou zcela osobní zpověď jedné bývalé letušky, které prošla nebem i peklem, zažila to nejúžasnější i to nejodpornější (zahrnuje zvracení i výkaly), co může práce v oblacích nabídnout. Hádáte správně, ta bývalá letuška jsem já. Na začátku všeho byl jeden bezvýznamný blog, který jsem si založila těsně předtím, než jsem odletěla do Dubaje. Všechno ale mělo být jinak, v každém článku jste se měli dozvědět, kam zajít, co vidět a jaké krásy skýtá ta a ta destinace. Nakonec se články pro cestovatele staly naprosto k ničemu a blog začali číst lidé, kteří se chtěli jen pobavit. Bohužel to začala číst celá moje rodina a babičky s hrůzou zjistily, že kouřím, mluvím sprostě a nechovám se vždy tak, jak by se pravá dáma chovat měla. To je ale život, přátelé, a ještě ke všemu můj. V knize se objeví pár trapných a nemístných vtipů a poznámek, trocha rasismu a sexuálních narážek, špetka pomluv a stereotypů. Na druhou stranu se nejedná o nic šokujícího ani revolučního. Bukowski nejsem, ani Hemingway. Bohužel. Každopádně doufám, že se pobavíte, knihu budete číst s radostí a láskou, a pokud ne, moc to nešiřte, přece jenom bych ráda měla nějaké prodeje a naději na možnou spisovatelskou kariéru. Hodně lidí mi v průběhu tvoření tohoto veledíla klepalo na ramena a říkalo: „Péťo, jsi vážně skvělá,“ nebo „nikdy jsem nečetl nic tak úžasného,“ nebo „Shakespeare se může jít zahrabat“. Já vím, ale slibuju, že i přes všechny úspěchy, které mě čekají, a přes všechnu slávu a peníze (stačí peníze, slávu nepotřebuju) zůstanu pořád stejná.

S láskou a skromností,

Péťa <3

Bezčasí

Jak to dost často v životě bývá, tedy alespoň v tom mém, důležité věci rozhodne náhoda, osud, nebo vám jen tak spadnou do klína. V období, kdy jsem se přihlásila do Emirates, jsem rozhodně neměla pocit, že by se na mě usmála štěstěna. Opak byl pravdou – ono opravdu platí, že všechno zlé je pro něco dobré (to vyprávějte lidem, co si prošli koncentrákem, co?).

Bylo to někdy na podzim 2014, ten rok byl pro mě celej hroznej a jak na houpačce. Měla jsem za sebou konec dlouholetýho vztahu, vyhazov ze školy a skončila jsem v práci. Na všechno jsem se teda vykašlala a jela přes léto na čtyři měsíce zpátky do UK, kde už jsem pracovala. Léto ale uteklo podezřele rychle, a tak jsem si ještě odskočila na kratší pracovní pobyt na Maltu. Jenomže i to samozřejmě skončilo a já se musela vrátit do Prahy a čelit (tvrdý) realitě, a to se mi sakra nechtělo. Musela jsem si zařídit nový bydlení, najít práci a tak nějak vlastně rozhodnout, co s tím životem podniknu.

Bydlení byl největší problém, protože jsem si sice našla jeden krásnej pokojík na Smíchově ve velkým bytě, kde bydlely ještě další dvě holky, ale v den stěhování mi ta coura zavolala, že se jako omlouvá, ale že si to rozmyslely a že místo mě tam půjde bydlet její kluk. What the absolute fuck. Největší podpásovka. Takže já jsem se zabalenýma věcma a s domluvenou dodávkou zůstala stát před barákem a musela se vrátit zpátky do bejvalýho bytu. Vytočená úplně doběla jsem otevřela Facebook a hledala na stránkách spolubydlení nějakej volnej bejvák. Naštěstí minutu předtím vložil David do skupiny inzerát, že hledají člověka do party do jejich luxusního (ehm, ne) sídla na Vinohradech. Okamžitě jsem mu napsala, volala a druhej den jsme se sešli. Pamatuju si, že jsem byla trochu zoufalá, a dokonce jsem se strašně vyparádila, jako kdybych měla jít na nějakej pracovní pohovor. Potřebovala jsem ASAP bydlet. David s sebou na schůzku přivedl Terku, já vyzařovala inteligenci a sebevědomí, udělala jsem pár nevhodných rasistických vtípků a okouzlila oba natolik, že jenom tejden váhali, jestli mě schválit, ale když jim vypadli další tři lidi, byla jsem jasná volba! Nastěhovala jsem se do krásnýho podkrovního pokoje vinohradskýho bytu, kde teplota na základě ročního období fluktuovala mezi -2 a +37 stupni Celsia.

Z nejhoršího životního období jsem nenápadně přecházela do toho nejkrásnějšího. Na bytě nás bylo pět ve čtyřech pokojích, společným obýváku a parodii na kuchyň.

Byla strašná sranda a taky byla půlka října. Na práci jsem nijak netlačila, měla jsem peníze, který jsem si tvrdě vydřela prací v Anglii a pak na Maltě, tak proč pracovat, když můžu všechny úspory utratit za jídlo a za párty. Začala jsem znova (už asi po pátý) chodit do školy s jednoznačným cílem – musím to dodělat! A všichni víme, jak to vlastně dopadlo… haha.

Tak příjemně jsem se plácala odnikud nikam a přemejšlela jsem, kam se pohnu dál. Měla jsem otevřený dveře do celýho světa, bylo mi pětadvacet a byla jsem asi poprvý (a naposledy) bez jakýchkoli závazků a bez očekávání. Když jsem odjížděla z Malty, s mojí „šéfovou“ Steffi jsme se domluvily, že si zjistíme všechno o práci na zaoceánský lodi. Pár mých kamarádů, se kterýma jsem pracovala v Americe, to mělo za sebou, a i když se všichni shodli na tom, že je to strašná makačka, všem se to líbilo a vydělali si spoustu peněz. To je ono, to je pro mě – cestovat a dostat za to zaplaceno, to je můj sen. Ale osud si s tím trochu pohrál.

Jednoho chladnýho listopadovýho večera jsme se sešli s pár kamarádama na večeři v Grossetu na Míráku, a potom co jsem jim zdlouhavě odříkala předchozí odstavec, se mě Iveta zeptala, proč to nezkusím jako letuška, že zrovna mají otevřený pozice a dělají nábor. Vzhledem k tomu, že jsem se bála lítat (opravdu jsem se bála), jsem nad tím mávla rukou, že to není nic pro mě. Každopádně po pár skleničkách jsem vše viděla mnohem přívětivěji a i přes společenskou únavu jsem ještě ten večer otevřela počítač a hledala informace o práci v oblacích (no, musela jsem to aspoň jednou použít). Našla jsem blog The Dubai Diaries a bez přehánění musím říct, že ten blog mi vlastně změnil život. Doslova. Ne že by byl nějak úžasnej a přelomovej, ale psala ho holka, co pracovala jako letuška v Dubaji, a psala ho tak hezky a mile a dávala tam krásný fotky a já jsem dva dny nevylezla z postele a hltala každý slovo, co napsala. Sálala z toho pozitivní energie, Rachel, která to psala, byla tak strašně příjemná, normální a vděčná, že o všem psala v superlativech, a já nabyla dojmu, že není lepší práce než práce letušky (tomu se zasmějeme později). Po přečtení všech článků jsem měla jasno! Musím do Dubaje za každou cenu! To je to ono, a jestli se tam nedostanu, tak umřu.

Následovala dlouhá rešerše ostatních blogů, tipů a rad, jak se tam dostat, co pro to udělat a vše kolem toho. S každým dalším přečteným článkem jsem cítila vetší a větší jistotu, že je to to pravé ořechové.

Nemůžu uvěřit, co všechno se za poslední tři roky stalo.

Pohovor

Na přijímací pohovor jsem se nijak zvlášť nepřipravovala a nestresovala jsem se. Teda to jsem si aspoň myslela. Všechno se změnilo ve chvíli, kdy jsem prošla prvním kolem.

Když jsem se teda rozhodla, co budu dělat dál – poletím do Dubaje a dobudu celej svět –, začala jsem řešit formality. Musela jsem poslat životopis, osobní informace, motivační dopis a fotky. Na fotky jsem si pozvala profesionálního fotografa Ráďu s profesionálním foťákem v mobilu s lehce naprasklou čočkou. Ano, fotky byly naprosto úchvatné a dokonalé, s trendy retro lookem z východního Německa 70. let. Připadala jsem si na nich jak ženská verze Rona Jeremyho. A to jsem byla oblečená, samozřejmě. Nedalo se ale nic dělat, fotky s naprosto příšerným nasvícením a bílou imitací kožešiny z IKEA, která zakrývala předěl mezi fialovým kobercem a šedobílou zdí, musely do světa. Pokud je pravda, že se nemáte oblíkat pro práci, kterou máte, ale pro práci, kterou chcete, tak jsem chtěla nejspíš pracovat na poště na Ukrajině. Co si pamatuju, dost jsme se u pořizování těchto skvostů nasmáli. Mám ale takový pocit, že tyhle fotky měly sloužit jenom jako ověření, zda kandidát nemá třeba dvě hlavy nebo jenom jedno oko, protože některý lidi, co přišli na ten open day, rozhodně nepatřili na přehlídkový mola.

Konečně mi přišla oficiální pozvánka na assessment day v hotelu Don Giovanni v Praze. S sebou: životopis, pasové fotky a dress code business attire. Příprava u mě klasicky nulová a fotky jsem pořizovala ten den v sedm ráno v tý fotobudce v metru na Ípáku. Musela jsem si jít dát do mekáče kafe, abych poprosila paní o nůžky, abych ty fotky mohla rozstříhat. Ta ženská v McCafé mi úplně vážně řekla, že mi nůžky půjčit nemůže, že je to vražedný nástroj a nemůže riskovat, že bych byla třeba terorista. Opravdu použila výraz terorista. Mám asi metr dvaašedesát, měla jsem drdol, podpatky a byla jsem asi nejslušněji vypadající člověk, kterýho v tom mekáči za posledních dvanáct hodin viděli. Na chvíli jsem oněměla, ale vyndala jsem fotky jako důkaz pracovního pohovoru. Po chvíli se umoudřila, protože měla jiný bod zájmu – bezdomovce, co vybíral zbytky z táců na stolech.

Poznámka pro všechny násilníky: Jako místo zločinu si vyberte jiný McCafé než na Ípáku, tam mají hodně hustý zaměstnance.

Ze stanice metra Želivského jsem klasicky vybíhala jen tak tak, za tři minuty osm. V podpatcích a s nevalně držícím drdolem se neběhá zrovna nejlíp, ale na nějakým fóru jsem četla, že aerolinky si až nesmyslně potrpí na dochvilnost (což je pravda), tak jsem měla nahnáno a utíkala jsem, co to šlo. Naštěstí foyer bylo plný kandidátů a mýho pozdního příchodu si nikdo nevšiml. Čeho jsem si ale všimla já, byl fakt, že ÚPLNĚ VŠICHNI měli bílou halenku/košili a černou sukni/kalhoty. Já měla sytě oranžovou halenku se zipem vepředu (velmi trendy) a stříbrno-hnědou sukni (o poznání méně trendy). Dost mě to vyděsilo a začala jsem pročítat lejstra s instrukcema, jestli se tam nepíše, že kromě sukně po kolena a halenky je předepsaná taky barva. Nenašla jsem ani zmínku o tom, že člověk nemůže projevit cit pro módu, ale i přesto jsem se cejtila dost nervózně, protože zrovna tady vyčnívat z davu nechcete.

Opřená o zábradlí jsem rozdejchávala ten ranní půlmaraton a říkala jsem si, „je to jedno, mně na tom nezáleží, kdo by taky chtěl pracovat v Dubaji, je to tam hnusný a je tam vedro a smrdí to tam,“ až mě z mého pozitivního myšlení vyrušila Evka: „Ahoj, ty jsi Petra, co?“ Jaká to byla náhodička a jak jsem se v ten moment uklidnila, že tam mám někoho známýho. Už jsem se jí nepustila.

Celý ten den byl rozvržený do několika kol. Po každém kole vyvěsili na dveře nástěnku s čísly, která se dostala do dalšího kola. Nejdřív bylo ale úvodní slovo recruiterky, která řekla pár základních informací o Dubaji a společnosti. Na závěr byl volný prostor pro dotazy. Nechtěla jsem, aby výjimečně někoho vyhodili hned po introduction, a tak jsem nechala ruku dole. Měla jsem předsevzetí, že si každé slovo pečlivě rozmyslím, což nedělám nikdy.

První kolo spočívalo jen v představení se a odevzdání životopisu společně s fotkama. Recruiterka každému položila nějakou otázku a životopisy pak roztřiďovala na dvě hromádky. Bylo nás tam cca devadesát a všichni se postavili do dlouhé fronty. My s Evkou jsme strategicky vyčkávaly na sedačkách a pozorovaly, jak se fronta krátí a čí životopis dává recruiterka na levou a čí na pravou hromádku. Všechno jsme náležitě komentovaly. Samozřejmě jsme měly pár kandidátů, který jednoznačně jo a který jednoznačně e-e. Potom co životopis holky, která si jen tak odskočila z přehlídky modelek-letušek z first class, dala na pravou hromádku a životopis holky, co přišla v černý bavlněný minisukni a hnědých kozačkách od bláta, odložila vlevo, to bylo jasný. Levá půlka jde domů. Náš cíl je dostat se vpravo! Když jsme se blížily na řadu, tep se mi celkem zrychlil a taky jsem zjistila, že moje halenka ze silonu nebyla dobrou volbou nejen kvůli barvě. Z podpaží mi začaly sjíždět čúrky nervózního potu a já začla mít pocit, že smrdím. Evka, která šla přede mnou, odpověděla na otázku, s recruiterkou se společně zasmály nějakýmu děsně inteligentnímu vtipu a životopis putoval na pravou minihromádku. Celou frontu (a že to bylo dobrých dvacet minut) jsem si rozmýšlela odpověď na dotaz „proč bychom měli vybrat právě vás“ a jediný, co ze mě vypadlo, bylo „protože si myslím, že můžu přinést exkluzivitu do zákaznického servisu na palubě letadla i mimo ni“. What the absolute fuck. V hlavě to znělo mnohem líp než nahlas a vůbec to bylo debilní a trapný a nepřirozený a já smrděla a recruiterka se ani neusmála, napsala něco na můj životopis a dala ho vlevo. Sedla jsem vedle Evky naprosto odevzdaně a uvolněně, protože jsem věděla, že jdu domů. „Já to úplně posrala.“ „Fakt? Já to řekla úplně super,“ vyzařovalo z Evky přirozené sebevědomí a mě to sralo.

Čekaly jsme skoro hodinu, než vyvěsí výsledky na dveře do zasedačky, a já už se mezitím stihla rozloučit s holkama, s kterýma jsem se v průběhu dala do řeči. Každopádně na seznamu bylo v řadě těch, kdo postupujou do dalšího kola, i mý číslo. V ten moment se jakákoli lhostejnost vypařila a já začala bejt nervózní, udělalo se mi špatně a musela jsem si jít opláchnout podpaží na záchod. Nikdy jsem si ničím nebyla tak jistá, jako že půjdu hned domů. A ono nic.

Prosím vás, neptejte se, podle čeho si vybírají zaměstnance. Já fakt nevím. Jako určitě jedna z hlavních ingrediencí pro úspěch je podle mýho být názory „mezi“. Ani moc průbojná, ale ani moc šedá myš. Nesnažit se hrát si na brouka Pytlíka, ale ani nenechat všechno na ostatních. Já se týhle taktiky držela a pomohlo mi to až k závěrečnýmu interview. Nebylo to jednoduchý, nebudu lhát, potila jsem se s každým kolem víc a víc a byla jsem čím dál nervóznější.

Rozdělili nás do skupin a dostávali jsme každý kolo jiný úlohy. Od absurdních po míň absurdní. Třeba jak na palubě využít žvejkačku jinak než na žvýkání nebo jak prodat zájezd lodí staršímu manželskému páru. Myslím, že hlavním cílem bylo, aby nás recruiterka pozorovala, jak se chováme ve skupině, jak se tváříme, jak mluvíme, a to, jak prodáme zájezd, jí bylo celkem volný. Jak říkám, já se držela svý taktiky „týmovýho hráče“, i když jsem kolikrát měla chuť zaječet na holku vedle mě „tak poslouchej, ty zbytečně zmalovaná náno, ta žvejkačka se nedá použít jako hudební nástroj“. Ale neudělala jsem to a ta zbytečně zmalovaná a přespříliš snaživá nána se s náma v příštím kole rozloučila.

Když byl večer a nás čekalo poslední kolo – písemný test z angličtiny –, padala jsem už na hubu. Každou větu toho celkem jednoduchýho testu jsem si přečetla asi třikrát a nedokázala jsem se soustředit, protože se mi honilo hlavou, jak by bylo debilní, kdybych teď něco udělala špatně. Neudělala. Posledním testem neprošli už jenom dva lidi a nás cca patnáct postoupilo až k závěrečnému pohovoru, který se díkybohu konal až druhý den.

Tak jsem tady

Vedro jak debil a některý lidi chodí v džínách a svetru. Evka mi říkala, že se jí potí nos. Mně se taky potí nos. A pak úplně všechno ostatní. Potí se mi nos, potí se mi nehty na prstech u nohou, potí se mi řetízek na krku a už jsem si všimla, že se mi potí i kapky potu na čele. Takže jsem ve volným čase zavřená ve svým apartmánu a lituju lidi, co chodí venku po ulici. Zatím jsem tu moc nepobyla, to je pravda, ale už jsem si svůj pokojíček vyšperkovala k obrazu svému. Za osmačtyřicet hodin jsem už stihla narvat odpadkový koš, noční stolek je obklopen obaly od jídla a špinavým nádobím a na toaletním stolku nechybí použité odličovací tamponky. Prostě skoro jako doma.

Dneska jsme absolvovali první training day v hlavním sídle. Je nás patnáct ve skupině, patnáct národností a až na jednu holku, kterou nesnáším od okamžiku, kdy otevřela tu svoji kušnu, jsou všichni velice sympatičtí a milí. Třináct holek a dva kluci je tak akorát, bych řekla. Měli jsme přinést nějakou osobní věc, která nám připomíná domov, a já si chtěla vzít plyšovýho pejska Manga od miláčka, kterej vypadá jako pravej a já ho pořád hladim a mluvím na něj, a tak jsem se rozhodla, že si ho radši nevezmu, protože jsem nechtěla, aby si o mně povídali jako o „that crazy girl with the dog“. Takže jsem neměla nic, ale protože jsem trošku hrotička, tak už jsem v hlavě vymejšlela scénáře, jak se mě před plným sálem zeptají, co jsem donesla, a já řeknu, že nic, a oni mi dají speech o tom, že jsem nečetla manuál a že to neberu zodpovědně, a že jestli tady nechci být, tak támhle jsou dveře, a já se rozbrečím a pojedu domů. Měla jsem teda backup plán, že až se tohle stane, tak vytáhnu třeba český pade, co mám v peněžence, a řeknu jim příběh o tom, jak jsem tuto vzácnou minci dostala od svého dědečka, který ji dostal zase od svého a tak dále až do druhohor. Oni ví stejně hovno o nějakým českým páďu, který mi zbylo z posledních peněz, když jsem si na letišti kupovala high quality magazine (Elle).

Naštěstí na můj geniálně promyšlený plán nedošlo a místo toho si čtyři poctivci z naší skupiny donesli opravdové talismany z domova a věnovali jsme se jim. Jedna holka z Thajska donesla tradiční thajskou ručně vyšívanou sukni, kterou prej nosí jenom na ty nejvzácnější příležitosti. Tak jsem si ji chtěla prohlídnout a spadla mi hned na zem a ještě jsem na ni šlápla. No klasika. Číňanka měla nějaký tradiční karty, Bulhar kartičku na kola, a toho supr podezřívám z toho, že měl stejnej plán jako já a chtěl se jenom předvádět. A pak tu byl kluk s rybičkou. Rybička byla dřevěná a ručně malovaná od jeho maminky, která mu ji věnovala, aby mu vždy připomínala domov a moře, u kterého Argentinec vyrůstal. Vyprávěl to tak dojemně, že se musel odmlčet, aby spolknul knedlík v krku, a já dělala, že si zavazuju tkaničku u lodiček, abych si utřela slzu do rukávu. Jinak mám dvě největší kámošky – jednu z JAR a druhou z Irska. Nevím, jestli tomu chtěl osud, nebo to, že jsem seděla mezi nima, ale docela jsme se skamarádily. Ta z Afriky měla hrozně divně namalovaný obočí a já na to musela pořád koukat a taky mě fascinovalo, jak na všechno říká „Jhóó“. Asi to znamená yes v jihoafričtině. No, den utekl celkem rychle, všichni tam umírali na únavu, ale já mám trénink z Holiday Innu, takže mě nějaký vstávání v pět a osm hodin „práce“ rozhodně nezabije. Nicméně mě z lodiček tak bolely nohy, že jsem chodila, jak kdybych měla v zadku pravítko, a už jsem se taky dost těšila „domů“.