Čteme s radostí
Čáry, máry, kůň

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdaléna Katolická

Čteme s radostí – Čáry, máry, kůň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bouřka

V úterý byla bouřka. Veliká. Obrovská. Obří. Kapky narážely na sklo, na parapet a šedé kachličky na balkóně. Zvonivě pleskaly a hlasitě duněly. Buch, bum, cink, kap, buch.

Julča se choulila pod peřinou. Trochu se bála, trochu podřimovala, trochu byla zvědavá. Kde se vůbec bere déšť? Jak rychle asi padá k zemi? A kolik je to kapek? A jak rychle zmokne člověk až na kost? A jak rychle třeba pes? Nebo žirafa?

Blesky se za oknem klikatily a soutěžily, který z nich vykreslí hezčí obrazec. Osvětlovaly stůl, židli a školní batoh, skříň, knihovnu a poličku s hračkami. Blik, tma, blik, světlo, blik..

„To nic není,“ objímala Julča bílého plyšového koníka Toníka a hladila ho po hřívě. Plyšových koníků měla hodně, živého bohužel ani jednoho. Proč? Protože:

„Kůň do paneláku nepatří,“ říkala máma.

„Na koně nemáme peníze,“ říkal táta.

„Kdo by se o něho staral?“ říkala babička.

Tak proto.

Ale Julča by ho stejně chtěla, strašně moc. Jezdila by na něm do školy a o prázdninách by se spolu proháněli lesem a po poli, u moře po pláži, na horách po kopcích. Vítr by jí čechral vlasy a všechny holky by jí záviděly. Prostě sen, prostě žůžo.

„Když zavřeme oči a budeme myslet na něco hezkýho, usneme,“ vysvětlovala Julča Toníkovi. „Usneme a budeme spát. A až se probudíme, bude bouřka pryč a my si spolu budeme hrát.“ Pak ještě zašeptala: „Škoda že nejsi skutečný. Schovala bych se ti pod břicho a lechtala tě, abys řehtal tak nahlas, že by žádná bouřka nebyla slyšet. Ach jo, kéž bys byl skutečný.“

Kde se vzal, tu se vzal…

Jak se ráno probouzíš? Vyskočíš z postele jedna dvě a hned se hrneš na snídani? Nebo se jako Julie převalíš na druhý bok, přetáhneš si peřinu přes hlavu a doufáš, že je pořád černočerná noc?

Jenže dneska to u Julie vypadá jinak. Dneska jí někdo stahuje přikrývku z ramen a šíleně u toho funí a frká.

„Ještě chvilku, mami, ještě pět minut,“ prosí Julča a schovává se pod deku. Ale tu ji opět kdosi vezme a stáhne ke kolenům! Navíc ji lechtá. Stéblem trávy? Štětcem? A k tomu do ní jaksi podivně šťouchá jakoby boxovací rukavicí. A máma to není. Julča ji slyší, jak si v kuchyni zpívá: „Ráno, ráno, ra-ní-čko, ráno, ráno, ra-ní-čko, dřív než vyjde slu-ní-čko, dřív než vyjde slu-ní-čko…“

Když to není máma, kdo to tedy je? Julča se posadí na posteli, protáhne se a promne si oči. A pak si je promne znovu. A znovu. A znovu. Protože to, co vidí, nemůže být pravda – kousek od ní se pohupuje koňská hlava. Tlamu má růžovou a trochu šedivou, jako kdyby ji někdo lehce potřel popelem, chloupky sametově jemňoučké a oči korálkově černé. Špičatýma ušima stříhá zepředu dozadu a zase zpět a zvědavě si ji prohlíží.

„Jestli se mi to zdá, chci se probudit,“ hlásí Julča. „Nebo ne,“ rozmyslí se. Je to kůň a toho ona přece chtěla.

Tlama se otevře, vykoukne z ní dlouhý, světle růžový jazyk a olízne Julče tvář. Ta zapiští: „No fúj!“ a otře si pusu do rukávu od pyžama. Pak se zasměje. Není to sen. Kůň je živý a je u ní v pokoji!

Seskočí z postele a třikrát zvíře obejde. Je to bělouš, zářivě bílý jako právě napadaný sníh, jako z pohádky, jako pro princeznu. Má hustou hřívu a dlouhý ocas. Přední nohou hrabe v koberci a zanechává v něm cestičku.

„Ty jsi ale krásnej,“ vydechne Julča. „Kde ses tady vzal?“

Kůň mrkne a pohne ušima, ale neřekne nic, což dá rozum. Koně nemluví lidskou řečí, no ne?

„A víš ty co? Je to jedno. Hlavně, že jsi tady,“ řekne Julča a pohladí ho po krku.

Kdo za to může?

V kuchyni je všechno stejné jako kterýkoliv jiný den. Na stole leží talíř s krajícem žitného chleba s máslem a medem, žlutý hrnek, půlka jablka a pomerančový džus. Máma chystá Julii svačinu do školy. Táta už je v práci.

„Dáš si čaj, nebo kakao, Julinko?“ ptá se máma a zavírá víko plastové krabičky.

Julča mlčí, prohlíží si ji a přemýšlí, jestli má něco společného s tím nadělením u ní v pokoji. Není to chyták? Nebo dárek? Ale k čemu? K narozeninám? Ty měla už v březnu. Dostala bleděmodré kolo s košíkem na řídítkách, sukni s puntíky a velkou sadu pastelek. K Vánocům? Ty budou až za tři měsíce. A i kdyby to bylo k Vánocům, proč by dávala máma koně do pokoje? V noci? A za bouřky?

„Haló, Julie, slyšíš mě? Čaj, nebo kakao?“ zamává na ni máma a usměje se.

„Čaj,“ vyhrkne Julie a zaculí se. Ne, ne, kdepak, máma nemá o koni ani páru. Zbývá táta. Nebo babička. Nebo ne?

„A jaký?“ vyzvídá máma zase a napouští vodu do rychlovarné konvice. „Bylinkový, nebo ovocný?“

„Bylinkový,“ odpoví Julie.

„A jaký? Máta, heřmánek, meduňka, třezalka, mix…“

„Mix.“

„Hmm,“ zamručí máma a natáhne se pro sáček čaje. Julie se zakousne do chleba. Pomalu ho žvýká a zadumaně kouká z okna. Po bouřce zůstaly na asfaltové cestě velké louže, akorát tak na holínky. Stromy a tráva jsou zelenější než včera a muškáty na balkóně v protějším paneláku to pořádně schytaly.  Jsou úplně slehlé a bez květů. Ale toho si ona nevšimne.