Valentýnka
a daleké kraje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Valentýnka a daleké kraje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Valentýnka zpívá o záhadě

Valentýnka je trochu zvláštní holčička. S oblibou nosí dlouhé nařasené šaty, v kterých si připadá jako princezna. Ale střevíčky k šatům někdy nepotřebuje. V létě se ráda brouzdá v trávě bosa. Když je velké horko, vezme si na hlavu slaměný klobouček.

Tahle holčička bydlí ve staré bílé, vznešeně vyhlížející vile. Má pokoj až nahoře v podkroví, takže z okna vidí celou zahradu. Vedle okna stojí elektronické klávesy, na kterých Valentýnka skládá a hraje vlastní písničky. Ty písničky nejdřív poslouchá Hugo, což je Valentýnin pes, vzácný a maličko legrační peruánský naháč. On totiž nemá skoro žádnou srst, jen čupřinku na hlavě, střapec na oháňce a pár chloupků dole na nohách.

Pokud je Valentýnka s novou písničkou spokojená, zahraje ji třem nejlepším kamarádům – Zuzce, Jonášovi a Péťovi. Anebo si přizve k poslechu ostatní členy rodiny: maminku s tatínkem, strýce Aleše s tetou Helenou a babičku. Ti všichni v tom starém domě se zahradou bydlí.

Valentýnka je ovšem taky velice podnikavá holčička. Co si usmyslí, to provede. Na začátku prázdnin vyráběla s kamarády úžasné šumivé koule do koupele. Valentýnka si dokonce snila, že bude mít kosmetický salon, a proto umístila reklamní inzerát ve vývěskové službě. Pak jedna paní opravdu přišla, zazvonila u branky, že si chce koupit šumivky, a byl z toho malér. Babička salon zakázala. Ale to nebylo nejhorší zklamání. Péťa se přiznal, že do jedné šumivky tajně strčil mrtvou mouchu, jenže už neví do které. Valentýnka byla tenkrát hrozně rozzlobená a nešťastná. Nakonec však Péťovi odpustila. Místo slz složila dojemnou písničku s prosbou, ať nálezce vyplavené mušce uspořádá důstojný pohřeb.

Chudinka moucha se ukrývala v šumivé kouli, kterou dostal zrovna Valentýnin tatínek. Jenže když muška vyplavala v napěněné vodě, byla tak nepatrná, že si jí tatínek vůbec nevšiml. Nespatřil pak ani, jak jako malá černá saze odplouvá do výlevky. A tak se už nikdy nikdo nedozvěděl, kam se muška vlastně poděla.

Valentýnka tehdy složila kratičkou písničku, v níž zpívala:

Kam, kam, kam asi zmizela,

kam se jen ztratila

ta malá mrtvá muška.

Záhada je záhadná.

A já o ní zpívám,

z okna se dívám

a ptám se:

Proč, proč, proč?

Proč je tak záhadná

ta záhada záhadná.

Ach, záhada záhadná.

Ach, záhada záhadná…

Takhle si holčička zpívala, ale přitom už přemýšlela, jakou novou zábavu vymyslí. To byla vlastně taky záhada, dokud se ve starém domě nezačalo mluvit o letním zájezdu k moři. Celá rodina se stále častěji dohadovala, do jaké země vyjet. Do Itálie? Nebo radši do Španělska? Anebo do Portugalska? A co Řecko, Turecko, Bulharsko? Či snad nějaký ostrov?

Až jednoho letního rána teta Helena při snídani řekla: „Valentýnko, dneska spolu půjdeme do cestovní kanceláře a konečně vybereme nějaký zájezd.“

Valentýnka si v podkroví oblékla modré šaty, na hlavu si nasadila slaměný klobouček a byla moc zvědavá. Doposud v žádné cestovní kanceláři nebyla. A taky ji samozřejmě zajímalo, kam se pojede.

Jak to vypadalo v cestovní kanceláři

Valentýnka kráčela s tetou Helenou městským parkem a v duchu si říkala: Když teta Helena překládá romány ze španělštiny, asi by nejradši odletěla do Španělska. Náhle však zaváhala: Ale kam chci odletět já? Jakou zemi a jaké místo si chci vybrat? Takhle chvíli přemýšlela, až nahlas vyhrkla: „Teto, my pojedeme do Španělska?“

„Hm, to se uvidí,“ odpověděla tajemně teta Helena.

„Podle čeho se uvidí?“ chtěla vědět holčička.

„To záleží na spoustě věcí,“ řekla teta. „Prostě musíme všechno probrat a uvážit, abychom byli všichni spokojení.“

Valentýnka jenom kývla hlavou, byla však čím dál víc napnutější. Ale to už přecházely křižovatku a na protější straně stál žlutý dům s velkým nápisem:

CESTOVNÍ KANCELÁŘ OBZOR

Barevné fotografie ve výloze lákaly do všech koutů světa a Valentýnka dychtivě četla názvy dalekých exotických zemí, jako třeba Maroko, Izrael, Thajsko, Vietnam, Mongolsko, Peru, Dominikánská republika. Ještě stihla přečíst Kuba, a teta Helena rázně otevřela dveře.

Obě vstoupily a pozdravily.

Za pultem seděla na otáčecí židli elegantní paní s brýlemi. Pozvedla hlavu a s úsměvem pronesla: „Dobrý den, čím mohu posloužit?“

„Jdeme si vybrat nějaký zájezd k moři,“ pronesla slavnostně teta Helena.

„Máte nějakou představu?“ zeptala se elegantní paní.

„Zatím ne,“ zavrtěla hlavou teta, „na žádné zemi netrváme. Líbil by se nám i ostrov. Ačkoliv – rozhodně chceme bydlet přímo u moře. Ideální by byl balkon nebo terasa s výhledem na moře.“

„Dobře,“ přikývla žena v brýlích a Valentýnka si teprve teď všimla, že jí na košili visí cedulka se jménem Ema Dolinová.

„Dáte přednost ubytování v hotelu, anebo radši vlastní apartmán?“ zeptala se Ema Dolinová.

„Apartmán se nám zdá lepší, ale hotelu se nebráníme, pokud by byl menší. Takový levnější rodinný hotýlek by se nám zamlouval,“ upřesnila teta.

„Rozumím,“ potřásla hlavou Ema Dolinová. „A v tom hotýlku si přejete all inclusive, nebo pouze polopenzi, čili snídani s večeří?“

„Stačí polopenze,“ odpověděla teta Helena.

„Dobře,“ prohodila opět Ema Dolinová a už si cosi poznamenala na papír. Poté se zeptala: „Pro kolik osob má ten zájezd být?“

„Pro šest a – pro jednoho psa,“ dodala hbitě teta Helena.

„Ach tak!“ zvolala překvapeně Ema Dolinová. „Takže předpokládám, že hodláte jet vlastní dopravou. Nebo snad autobusem? Nebo přece jenom letecky?“

„Ne, ne,“ rázně zamítla teta letadlo, „pojedeme vlastními auty.“

„Který termín plánujete?“ položila další otázku Ema Dolinová.

„Přibližně druhou polovinu srpna,“ sdělila teta. „Chceme jet na deset až čtrnáct dní.“

„Hm, hm,“ broukla žena, znovu si něco poznačila, načež se zeptala: „Máte ještě nějaké speciální požadavky?“

Teta Helena chvíli přemýšlela. I Valentýnka uvažovala, co zvláštního uvést. Snad velkou zahradu pro Huga? Anebo skály?! To by byla krása, kdyby nad mořem čněla vysoká skaliska!

Ale vtom teta Helena prohlásila: „Žádné schody!“

„Žádné schody?“ podivila se žena s brýlemi.

„Jedeme s babičkou a tu trochu pobolívají nohy,“ vysvětlila teta.

„Jenže zájezd bez jediného schodu opravdu nemáme,“ pokrčila rameny Ema Dolinová.

„To je mi jasné,“ mávla rukou teta, „pouze prosím co nejméně schodů. A to je z naší strany všechno. Co myslíš, Valentýnko?“ obrátila se teta na neteř.

„Mně by se líbilo, kdyby nad mořem čněly skály,“ pronesla Valentýnka.

„I takové zájezdy máme, ale nemůžu zaručit, že jsou bez schodů,“ prohodila Ema Dolinová a vypadala skoro rozpačitě. Dokonce se odmlčela, a potom navrhla: „No, myslím, že nejlepší bude, když vám dám katalog a vy si nějaký zájezd sami doma vyberete. Zavolejte mi a já dodatečně zjistím, kolik je na vámi vybraném místě přibližně schodů.“

„Výborně,“ zaradovala se teta Helena. „A můžete nám věnovat dva katalogy?“

„Samozřejmě, dám vám rovnou tři.“

Žena s brýlemi se zvedla a ze zadní přihrádky přinesla tři barevné výtisky cestovního katalogu. Ještě voněly novotou. Na obálce pluly plachetnice, nad nimi poletovali rackové a v dálce se tyčila skaliska.