Bill Clegg

MĚLA JSI VŮBEC NĚKDY RODINU?

2017

Pro Van a naše rodiny

Mělas

ho slyšet,

jeho hlas byl

nezapomenutelný, neodolatelný, jeho hlas

byl bájnou zahradou protkanou vůněmi.

Mělas někdy rodinu?

Oči mají zavřené.

Proto vím,

že jsme tam

uvnitř,

jen zvuk a pára,

jež se vlní mezi temnotou

jídelny a jasem kuchyně.

Jsme tam, protože mám hlad,

a brzy budeme jíst

společně a hlad je příjemný.

Alan Shapiro, „Píseň a tanec“

Silas

Probudí ho zvuk sirén, je jich hodně, znějí nahlas a jsou blízko. Pak se ozvou klaksony, krátké, vzteklé vrčení jako troubení označující oddechový čas v basketbalových zápasech, které ve škole sleduje, ale nezapojuje se do nich. Na mobilu vidí 6:11, ale v přízemí domu už to hlučně žije a podle zvláštního tónu matčina chraplavého ranního hlasu, který přehlušuje hlas otce a sester, pozná, že se něco děje.

Ještě než odkopne přikrývku, popadne Silas žlutý batoh schovaný pod postelí. Vytáhne z něj malý červený bong, který mu před měsícem dal k patnáctým narozeninám kamarád Ethan, a také sáček trávy, který vykouřil za necelý týden, většinou během práce, jež spočívala ve vytrhávání plevele ze záhonů a dvorků bohatých Newyorčanů. Z malé šedé plastové krabičky, kde ukrývá své zásoby, vybere zelené poupě, pečlivě je přepůlí a nacpe větší kousek do kovové misky. Sáhne po poloprázdné láhvi s vodou stojící na nočním stolku, naleje trochu do bongu a zapálí ho. Když vdechuje, vnímá, jak se mu kouř vine k ústům, houstne v červené trubičce a pomalu se otáčí jako list papíru kroutící se pod vodou. Jakmile z poupěte zbývá už jen popel, vytáhne z bongu zátku a pustí si kouř do plic. V trubce zabublá voda, a tak se snaží vdechovat pozvolna, aby nedělal moc hluku. Otevře okno, vytáhne roletu, vykloní se ven a pořádně vydechne.

Sleduje, jak se před ním kouř vznáší, dokud ho neodnese vítr. Vnímá na tváři a krku chladný vánek a čeká, až tráva začne působit svým kouzlem. Nebe je růžové a bledě modré a na obloze nad sebou zaznamená bílou stopu letadla, jež mizí nad střechou garáže. Čáry jsou nadýchané a zpřetrhané, a tak ho napadne, že letadlo muselo přeletět už před několika hodinami, ještě za tmy. Kam asi letělo? dumá, zatímco se mu vlivem drogy začínají rozbíhat myšlenky.

Na trávníku před domem přistanou čtyři vypasené vrány. Pozoruje, jak poskakují, vykračují si a skládají křídla k tělům s mohutným hrudníkem. Jsou velký jako kočky , pomyslí si, když sleduje jejich rychlé, mechanické pohyby. Po chvíli se ptáci bez zjevného důvodu zprudka zastaví a dokonale znehybní. Nevidí jim do očí, ale cítí, že na něj civí. Oplácí jim pohled. Vrány kroutí hlavou ze strany na stranu, jako by se snažily přijít na to, co vlastně vidí. Zadní vítr jim čechrá peří, ještě několikrát poskočí a odletí. Ve vzduchu vypadají větší, a on tak poprvé zauvažuje, zda to nejsou jestřábi nebo supi. Pak, jako by jim někdo vrátil hlas, začnou ze všech stran skřehotat, pištět a cvrlikat všelijací jiní ptáci. Vyděšený Silas se praští o rám okna do temene. Tře si bolavé místo a vykloní se ještě víc. Zdáli se ozývá další siréna, jiná než ostatní – pronikavější, dráždivější. Snaží se najít vrány, které zmizely na tajemném ranním nebi. Namísto nich ale v pruzích a vlnkách mraků nachází známé tvary: kopečky vzedmutých prsou, úzké sluneční brýle, zuřivého ptáka s roztaženými křídly. Pak spatří něco, co se ničemu nepodobá: uhlově černý a hustý kouř, který se zvedá zpoza střech. Nejdřív si myslí, že hoří u nich, ale když se vykloní a ohlédne, všimne si, že kouř vychází zpoza stromů na druhé straně pozemku. Pak ho ucítí – olejovitý pach ohně, který nestravuje jen dřevo. Když se nadechne, cítí na patře jeho chuť, která se mísí s chutí trávy, jež mu dosud zůstala na jazyku a v hrdle. Ptáci křičí ještě hlasitěji. Vřískají a ječí, že to zní jako slova. Zdá se mu, že slyší: Běž! Ty! Běž! , ačkoli ví, že to není možné. Zamrká a snaží se to všechno pojmout: kouř, ptáci, sirény, úchvatná obloha. Zdá se mu to? Je to noční můra? Je to tou marjánkou? Dostal ji od Tess z farmářského stánku u cesty a její materiál je většinou čistý, na rozdíl od cinknuté trávy, pro kterou si s kamarády jezdí hodinu a půl na jih do Yonkers. Přeje si, aby měl noční můru nebo halucinace, ale ví, že je vzhůru a to, co vidí, je skutečné.

Za stromořadím na druhé straně domů stoupá k nebi kouř jako z továrního komínu na kresleném obrázku. Pak se ze stejného neviditelného zdroje zvedne příšerný mrak, větší než všechny ostatní. Je hutný, uhlově černý, na okrajích lehce do stříbrna. Jak se zvedá, roztahuje se, mění barvu na nazelenale šedivou a pak se rozpouští do protáhlého, pokrouceného cáru, jenž míří k nebesům jako varovný prst.

Silas ucouvne od okna. Pořád má na sobě kraťasy a tričko z předchozího večera, a tak vklouzne do svých starých, šedobílých běžeckých bot New Balance, které si bere vždycky, když pracuje na zahradě nebo s otcem skládá dříví. Podívá se do zrcadla nad prádelníkem a vidí, že má zarudlé a lehce vypoulené oči s rozšířenými zornicemi. Několik dní nemyté, špinavě blonďaté vlasy má rozcuchané a mastné, někde připláclé k hlavě, jinde trčící do stran. Nanese si do podpaží deodorant a nasadí na hlavu černou manšestrovou kšiltovku se znakem lyžařského střediska Mohawk Mountain. Vypije zbylou vodu z láhve u postele a nacpe si do pusy několik skořicových žvýkaček. Sáhne po žlutém batohu a sbalí si bong, zapalovač i malou plastovou krabičku. Oběma pěstmi si promne oči, zhluboka se nadechne, vydechne a vykročí ke dveřím ložnice.

Palcem a ukazovákem přejíždí po klice a vzpomíná na předešlou noc, kde byl a co se stalo. Ustoupí, vybavuje si, co přesně dělal před usnutím, všechno si to ještě několikrát projde, aby se ujistil, že si jen nevzpomíná na nějaký sen. Uvažuje, že by si před odchodem dal ještě jeden bong, ale pak tu možnost zavrhne. Znehybní a šeptem k sobě promluví: Jsem v pohodě. Všechno je v pohodě. Nic se nestalo.

Dole matce nevinně zazvoní iPhone, zní jako prastarý telefon. Vezme to po třetím zazvonění a celý dům ztichne. Jediné, co je slyšet, jsou neúnavné sirény, houkající klaksony a vzdálené bzučení helikoptéry. Otec z kuchyně zavolá jeho jméno. Silas ustoupí od dveří.

June

Pojede. Sedne do svého subaru kombi a požene se točitými, rozbitými venkovskými cestami, dokud nenarazí na dálnici, která míří na západ, pryč od všeho. Pojede tak dlouho a tak daleko, jak jen to bez pasu půjde, protože ten, který měla, už neexistuje. Zmizel i její řidičák a spolu s ním všechno, co bylo v domě, ale předpokládá, že ho nebude potřebovat, pokud ji nezastaví za překročení povolené rychlosti. Neplánovala, že odjede zrovna tohle ráno, ale když se probudí, osprchuje a pomalu si obleče džíny a modrobílé pruhované bavlněné triko s lodičkovým výstřihem, které nosí už celé týdny, ví, že nastal čas.

Umyje a utře otlučený kávový šálek, keramickou misku a starou stříbrnou lžíci, které používala od chvíle, kdy do vypůjčeného domu dorazila. Pečlivě nádobí potěžká a vrací je do skříňky a příborníku. Nemá co balit, nemusí nic organizovat ani připravovat. Má jen oblečení na sobě a plátěný kabátek, který si navlékla před osmnácti dny, když vyběhla z domu. Zatímco pozvolna provléká ruce obnošenými rukávy, pokouší si vybavit, proč si ho vůbec brala. Bylo v kuchyni chladno? Strhla ho z přeplněného věšáku u vchodových dveří, než vyběhla na zahradu, a snažila se neprobudit nikoho nahoře? Nemůže si vzpomenout. Jakmile začíná procházet události oné noci a následujícího rána, zkoumat každý krok jako při forenzní analýze, přinutí se přestat.

Je štěstí, že má platební kartu a klíčky od auta – našla je v kapsách kabátku –, ale za šťastnou se nepokládá. Nikdo si to o ní nemyslí. Poklady z někdejšího života jí ale nyní umožní opustit město, a to je vše, po čem touží. Nepohání ji neklid ani touha být někde jinde, nýbrž strohé poznání, že její čas na tomto místě vypršel. Dobře , vydechne, jako by vzdala dlouhou, nikam nevedoucí hádku. Vyhlédne z kuchyňského okna na oranžové a červené denivky, jež kvetou za domem, který jí nepatří. Přitiskne dlaně k okrajům dřezu a ze suterénu uslyší, jak sušička, do níž před hodinou naložila vyprané povlečení, oznamuje jediným hlasitým pípnutím splnění povinnosti. Porcelán ji chladí do dlaní. V tichém domě se nyní hlasitě neozývá nic a nikdo. Vrací se ostrá bolest, obrací se v její hrudi a pomalu škrábe. Venku se v jarním větříku pohupují denivky.

Neplakala. Ne ten den, ani na pohřbu, ani potom. Řekla toho málo, nedostává se jí slov, která by potřebovala, a tak je schopná jenom přikyvovat, vrtět hlavou a mávnutím odhánět starostlivé i zvědavce jako hladové komáry. Velitel hasičů a policejní důstojník na otázky spíš odpovídali, než že by je kladli – stará trouba, celou noc unikal plyn a jako tekutina naplnil první patro domu, jiskra nejspíš z vypínače nebo zapalovače, i když se žádný nenašel, výbuch, okamžitý a vše stravující požár. Nezajímali se, proč byla jako jediná ve tři čtvrtě na šest ráno venku. Když se ale policejní důstojník zeptal, zda měl její přítel Luke nějaký důvod, proč by chtěl ublížit jí nebo její rodině, vstala a odešla z kostelního sálu, kde vytvořili improvizované krizové centrum. Tohle je kostel, kde se měla toho dne vdávat její dcera Lolly, na druhé straně silnice a jen kousíček od domu. Před jednou hodinou se začali sjíždět hosté, kteří očekávali svatbu, ale namísto ní našli jen parkoviště přeplněné policejními sedany, sanitkami, hasičskými auty a zpravodajskými vozy. Vzpomíná si, jak vyšla z kostela ke kamarádce Liz, která čekala v autě. Vzpomíná si, jak všichni utichli, lidé přešlapovali a ustupovali jí z cesty. Slyšela, jak kdosi nesměle, nejistě zavolal její jméno, ale nezastavila se ani neotočila. Než došla na vzdálenou stranu parkoviště, ostře vnímala, že je nedotknutelná. Ne kvůli opovržení nebo strachu, ale kvůli nemravnosti své ztráty. Byla neutěšitelná a ta skličující úplnost – všichni zemřeli – utišila i ty, kdo jsou na katastrofy zvyklí. Když otevírala dveře od auta, cítila na sobě oči všech. Vybavuje si, jak periferním pohledem zahlédla ženu, jež se k ní blížila se zdviženou rukou. Jakmile se usadila, přes čelní sklo zřetelně viděla Lukovu matku Lydii – prsatou ženu s barevnou blůzkou a rozvrkočenými dlouhými hnědými vlasy. Toho dne ji potkala už podruhé, a navzdory mocné touze k ní zamířit nedokázala stejně jako předtím té ženě čelit. Jeď , vymáčkla ze sebe k Liz, jež seděla za volantem stejně ochromená a zamlklá jako všichni ostatní na parkovišti.

Policie se jí nikdy znovu nevyptávala, co se stalo tu noc a následující ráno. I přátelé jí přestali klást ty stále stejné nicneříkající otázky – jestli je v pohodě, jestli něco nepotřebuje –, když na ně neodpovídala. Chabé pousmání, tupý pohled a odvrácení hlavy odradily dokonce i ty nejvytrvalejší. Zvlášť úporná byla redaktorka ranních zpráv. Lidé chtějí vědět, jak přežíváte , oznámila jí před obřadní síní ta ženská, která působí v televizi už od sedmdesátých let, ale nemá ve tváři jedinou vrásku. Nepřežil nikdo , odpověděla jí a potom tiše dodala: Přestaňte . Žena uposlechla. Nakonec odjeli všichni, kdo do města dorazili na Lollyinu svatbu, otázky ustaly a ona byla ve věku dvaapadesáti let poprvé v životě sama. Během prvního týdne i poté odmítala truchlit, zhroutit se nebo jakýmkoli způsobem zahájit proces, jímž by se přiblížila návratu do nového a nyní prázdného světa či začala znovu , jak ji vybízel kdosi na dobře myšleném, ale nepodepsaném lístku doprovázejícím jednu ze stovek kondolencí.

Zapne si kabátek a pustí se do zavírání a zamykání oken malé chaty, kterou jí pronajala malířka, již kdysi zastupovala. To místo je tvoje , řekla jí Maxine toho dne do mobilu, jak dlouho je budeš potřebovat . Maxine byla v Minneapolisu, když se to přihodilo. June pořád nebylo jasné, jak se to tak rychle doslechla a jak mohla hned vědět, co je potřeba. Usoudila, že někteří lidé se prostě v takových příšerných chvílích zázračně objeví a přesně vědí, co udělat, jaké místo vyplnit. Chata byla na opačném konci Wellsu, stejného městečka v Litchfield County v Connecticutu, kde stával její dům, kam devatenáct let jezdila na víkendy a poslední tři roky se tam nastěhovala nastálo. Maxinin zaprášený, stísněný domeček je dostatečně vzdálený a nepovědomý, aby se tyto týdny daly unést. Že by se něco dalo unést, bylo ovšem zahanbující náhlé odhalení. Jak to, že jsem tady? Proč? Tyto otázky si povolí, ale ostatní od sebe odhání. Je lepší klást si takové, na něž neumí odpovědět.

Odmítla hospitalizaci v místní nemocnici i sedativa a stabilizátory nálady, přestože jí pár lidí nabízelo, že jí seženou předpis. Není co stabilizovat, pomyslí si. Není proč být stabilní. V chatce se každý den budila až po poledni, přešla od postele k židli u kuchyňského stolu, ke gauči a nakonec zpátky do postele. Jen zabírala místo a snášela každou minutu, dokud nepřešla další a pak zase další.

Zhasne světlo v kuchyni, zamkne přední dveře a zasune klíč pod květináč s muškáty, který se nebezpečně naklání směrem k okraji verandy. Váhavě se vydá od domu k autu a uvědomuje si, že tyhle schody jsou nejspíš to poslední, co z tohoto místa uvidí. Naslouchá ptákům a přitom uvažuje, co čeká, že uslyší. Sbohem? Nadávky? Pomyslí si, že ptáci všechno vidí, ale pro jednou mlčí. Pod vysokým baldachýnem akácií, jež se klenou mezi chatou a příjezdovou cestou, kde zaparkovala auto, panuje ticho, ozývá se jen slabý bzukot chřadnoucích cikád, které se před několika týdny probraly ze sedmnáctiletého spánku, aby se spářily, naplnily svět elektrizujícím cvrčením a zemřely. Týden před Lollyinou svatbou působilo jejich náhlé vyrojení jako překrásné znamení. Ve zpravodajství na začátku léta jako by se nemluvilo o ničem jiném. Jejich odcházení se teď zdá stejně případné jako tehdy zrození.

June seběhne posledních pár schodů, prudce otevře dveře u auta, nasedne a rychle zabouchne. Pohrává si s klíči, nemůže najít ten správný. Prohlíží si všechny čtyři, které má na kroužku, jako by ji každý z nich zradil: jeden od subaru, druhý od vstupních dveří jejího domu, třetí od Lukovy dodávky a jeden starý, který jí zůstal po pronajatém autě z města. Všechny kromě klíče od subaru stáhne z kroužku a upustí je do držáku nápojů vedle sedadla. Otočí klíčkem v zapalování, a zatímco se motor probouzí k životu, znovu si uvědomí, že je vzhůru a ve skutečném světě, ne ve fantaskní noční můře. Tohle je svět, říká si s trpkými pochybami a tupě sevře prsty volant.

Vycouvá s černým subaru z příjezdové cesty, zařadí rychlost a pomalu se sune úzkou polní cestou, dokud nenajede na rychlostní silnici Route 4. Na čerpací stanici v Cornwallu doplní palivo a jede dál, dokud se na jihu nenapojí na Route 7 s mnoha zákruty, klopenými zatáčkami a vysokými, trávou zarostlými krajnicemi. Na prázdném úseku cesty vyloví z držáku nápojů všechny tři klíče a prudkým pohybem je vyhodí z auta. Zavře okénko, přitlačí nohu na plynový pedál a přežene se kolem dvou skvrnitých koloušků, kteří klopýtají kousek od své matky. Po celou dobu, co pendlovala mezi Connecticutem a Manhattanem, se podél cesty vždy nerušeně pásly desítky jelenů a nevěnovaly pozornost tomu, že auta sviští jen pár metrů od nich. Napadne ji, jak často se asi některý z nich připlete na silnici, a představí si, kolikrát ona sama i všichni ostatní řidiči v těchto místech unikli jen o fous, vydechli si a děkovali bohu, že to mají za sebou. Pomyslí na nešťastníky, jimž se vyváznout nepodařilo, a na příšerné katastrofy, které ta tupá a překrásná stvoření mnohokrát způsobila. Zrychlí, až překročí rychlostní limit… 80, 90, 100… Jak se auto otřásá, uvažuje, kolik lidí tady umřelo, kolik těl vytahovali z pokrouceného plechu, kolik tu leželo mrtvol zuhelnatělých do podoby, jež už se nepodobala lidské bytosti. Dlaně na volantu jí zvlhnou, a tak si je otře do kalhot. Lehký kabátek je těsný a brání jí ve volném pohybu, ale nechce zastavovat, aby si ho svlékla. Mine další skupinku zvěře – laň, mladého jelena a kolouška s roztřesenýma dlouhýma nohama – a v tu chvíli si představí pohromu: roztříštěné sklo, skřípění pneumatik, pozůstalé, kteří identifikují mrtvé. Dýchá rychle a povrchně a je jí příšerné vedro. Jižně od vesnice Kent dorazí k otevřenému úseku, kde se po obou stranách cesty táhnou kukuřičná pole. Rychlost už překročila stovku a okénka se třesou v rámech. Detailněji, než by jí bylo milé, si představí scénu lemovanou žlutými policejními páskami, světla policejních a požárních aut, plameny a kouř na silnici, sanitky a vozy rychlé záchranné služby, jejichž přítomnost je zcela zbytečná.

Vidí před očima zmatené přeživší, kteří se bezcílně potácí kolem. Točí se kolem nich a doslova překypuje otázkami. Kdo seděl za volantem? Kdo se zrovna v nesprávnou chvíli podíval jinam? Kdo ladil stanice v rádiu a nevěnoval pozornost řízení? Kdo se naklonil do kabelky pro mentolku nebo zapalovač a kvůli tomu přišel o všechno, na čem mu záleželo? Uvažuje, kolik lidí asi vyvázlo z havárie bez jediného škrábnutí. A kolik z těch živých klikařů se před srážkou zrovna s někým dohadovalo? Kdo se hádal s někým, koho miluje? Dlouho vyčkával, až nevratně vypustil slova, která říkal jenom pro tu jistotu, že právě jimi druhého nejvíc raní. Slova, jež dokážou tnout rychle a hluboko a způsobí zranění, které může zahojit jen čas, jenomže toho už se nedostává. No jo, lidi, zamumlá něco mezi nadávkou a útěšným slovem. Vidí je, jak se zhroucení a osamocení choulí u krajnice.

Oblečení má nasáklé potem a dlaně na volantu se jí chvějí. Protijedoucí auto na ni zabliká, takže si uvědomí, že pokuta za rychlou jízdu by její útěk ukončila. Nemá u sebe žádný doklad, kartu sociálního pojištění ani rodný list, nic, co by potřebovala k získání nového řidičáku. Zpomalí na osmdesát a nechá se předjet zelenou dodávkou. Všiml si řidič toho zablikání? Podle toho, jak rychle jede, nejspíš ne. Sleduje, jak dodávka mizí za zatáčkou, a pomyslí si, že si nikdy nevšímáme těch správných věcí, dokud není příliš pozdě.

Otevře okénko a do auta se opře nápor větru, ochlazuje jí vlhkou kůži a rozfoukává prošedivělé blond vlasy dlouhé po ramena. Nemyla si je několik týdnů, takže je stáhla do krátkého culíku. Po pravé straně se blizoučko u nebezpečné cesty klikatí řeka Housatonic a polední slunce pableskuje na líném proudu. Uvolní se, ani ne tak kvůli chladnému vzduchu, spíš díky jeho víření. Otevře i okénko na straně spolujezdce, a jakmile vycítí narůstající chaos, udělá totéž se dvěma zadními. Auto doslova vybuchne větrem. Vybaví si, jak kdysi dávno Lolly měla kreslicí tabulku a jak byla rozčilená, když s ní kamarádka zatřásla a tím se setřel pečlivý neznámý nápis. Vzpomíná, jak Lolly ječela – pronikavě, zběsile, rozhořčeně – a jak se nechtěla nechat uklidnit ani na sebe nechat sáhnout. Uběhl pak rok, než Lolly dovolila kamarádce přijít si k ní zase hrát. Její dcera se uměla hněvat už jako malá.

June zavře oči a představí si větrem zmítané auto jako kreslicí tabulku ženoucí se kupředu. Drsný vzduch ji celou stírá. Slyší ten zvláštní zvuk, jak rozvířený písek naráží do plastu a kovu, a trik na chvíli zafunguje. Vyprázdní si mysl. Fantazie o dopravních nehodách a jejich rozlítostněných vinících zmizí. Vypaří se dokonce i Lolly – zuřící a s tváří smáčenou slzami.

June se zaboří do sedadla a zpomalí na rychlost těsně pod limitem. Mine farmářský stánek, novou drogerii CVS na místě, kde kdysi bývala videopůjčovna, celé míle polorozpadlých kamenných zdí a zaprášený bílý domek s růžovým nápisem, který jeho průčelí zdobil snad odnepaměti. Přes černá písmena hlásající OBCHOD S KAMENY se táhl světle modrý nápis KRYSTALY. Celá léta míjela cestou to samé a každý objekt označoval vzdálenost mezi dvěma životy, jež dlouho pokládala za jeden. Znovu si snaží představit kreslicí tabulku – tentokrát chce vymazat vzpomínky na splašené páteční úprky z města a příliš brzké návraty v neděli večer s Lolly na zadním sedadle a Adamem za volantem, jak řídí jako obvykle příliš rychle. June se obracela z jednoho na druhého, mluvila o učitelích a trenérech ve škole, o filmu, na který večer půjdou, a co si dají k večeři. Cesty autem jim ubíhaly rychle a patřily k těm nejméně komplikovaným součástem jejich života. Vzpomínka jí sebere dech a překvapí touhou po době, na niž takřka nikdy nemyslela v dobrém. Kéž by bylo všechno pořád tak snadné jako tohle: oni tři v autě míří domů.

Řeka zmizí z dohledu a ona zpomalí na třicet, protože se blíží k půlkilometrovému úseku, o němž každý, kdo tudy pravidelně jezdí, ví, že je na něm radar. Přejede z Kentu do New Milfordu a mine restauraci McDonald’s, kterou dlouho považovala za neoficiální hranici mezi venkovem a předměstím. Na parkovišti lezou z otevřených dveří tmavě zelené dodávky děti jako klauni z cirkusové maringotky a netrpělivě postávají před řadou komplikovaných motorek zaparkovaných před restaurací. Za nimi kluše mladík a v dokonale sladěném tempu ho doprovází statný hnědý labrador. Před starou čerpací stanicí se zatlučenými okny a odstraněnými pumpami přeběhnou silnici. June si vybavuje, že tam v letech, kdy tudy projížděla často, dvakrát nebo třikrát tankovala, ale nevzpomíná si, kdy zavřeli. Z popraskaného asfaltu parkoviště vyrůstá plevel. Sleduje, jak labrador obkroužil zanedbaný trs pampelišek a trávy, zvedl nohu a vymočil se. Jeho pán trpělivě vyklusával na místě o pár metrů dál.

Světla vepředu přebliknou na červenou, a tak zastaví za dalším subaru, tentokrát tmavě zeleným, novějším a zřejmě zaplněným teenagery. Vyhýbá se pohledu na ně, namísto toho se zaměří na modrou connecticutskou poznávací značku a nálepky z nantucketského trajektu, které se odlupují ze zadního okénka. Z blízké hasičské základny se ozve siréna signalizující poledne. Zvuk je zpočátku tichý a měkký jako lesní roh, ale postupně stoupá do vysokého halasného vytí, tak hlasitého a drtivého, že si musí přitisknout na uši tenké lněné rukávy svého kabátku. Na semaforu konečně naskočí zelená a June v tu chvíli zavře všechna okénka. Řidič autobusu za ní zmáčkne klakson – jednou, zdvořile –, a tak pomalu sundá nohu z brzdy a auto se rozjede dopředu.

Siréna utichne, vzduch v autě znovu znehybní. June míjí restaurace, obchody s oblečením a supermarkety, kolem nichž léta jezdí, ale nikdy v nich nebyla. Ve výlohách visí nápisy OTEVŘENO a u prodejního salonu Cadillac se ve větru třepotají úzké pestrobarevné vlaječky. Ve zpětném zrcátku sleduje, jak se to všechno zmenšuje.

Edith

Chtěli chudobky v zavařovacích sklenicích. Místní chudobky v asi padesáti sklenicích, které nasbírali od svého zasnoubení. Přišlo mi to dětinské, zvlášť když June Reidová na dceřině svatbě rozhodně nešetřila. Ale proč bych jim já měla radit? Cpát sedmikrásky do zavařovaček je stěží vysoká floristika, spíš otrocká práce, jestli chcete něco vědět. No co, práce je práce a květinářkám se tady zrovna moc nedaří, takže člověk vezme, co se nabízí.

Zavařovačky byly u June doma, naskládané v krabicích ve staré kamenné kůlně u kuchyně. Měla jsem ráno přinést chudobky a naaranžovat je na stoly ve stanu za domem, jakmile dají na stoly ubrusy a přinesou židle. Natrhala jsem je den předtím na poli za sestřiným domem, který je k prasknutí nacpaný věcmi. Nikdy jsem neměla sedmikrásky moc ráda – vždycky mi připadaly spíš jako plevel než skutečné kytky. Co na tom, že jsou laciné, na svatbu se nehodí. Růže, lilie a chryzantémy, možná i tulipány a šeříky, když chcete něco méně okázalého, ale sedmikrásky nikdy.

Vzpomínám si, když ti dva přišli do obchodu. Drželi se za ruce a byli hezky zardělí. Ona vypadala jako svá matka, jen s bujnějšími křivkami. Co si pamatuju, June měla vždycky spíš chlapeckou postavu. A on byl prostě v pohodě, podle mě dokonale pohledný takovým tím způsobem, jakého můžou dosáhnout jen milí, nakrátko ostříhaní hoši z vysoké školy.

Největší dojem na mě udělalo, jak jsou mladí. Nemyslela jsem si, že se dneska lidi berou tak mladí, aspoň ne ti z dobrých rodin. Zbouchnuté místní holky bez životních plánů, to je jedna věc, ale děvče z Vassaru s prací v newyorském časopise a student práv na Kolumbijské, to nejsou typy děcek, co se chtě nechtě ženou k oltáři. Rozhodně jim to ale spolu slušelo a halil je obláček štěstí a lásky, který shrbenou, zahořklou starou pannu, jako jsem já, nejen upoutal, ale i překvapil. Takové city se tady moc nevidí. Místní páry, dokonce i ty mladé, jsou ztrhané ze dvou zaměstnání, školních rozvrhů, rodinných závazků a vysokých dluhů. A ty starší myslí na pozdní splátky hypotéky, doplnění plynových bomb, na syny a dcery, kteří chodí za školu, demolují auta a rvou se U Pípy, takže jsou příliš unavení, nemluvě o tom, že se o víkendu musí zhostit svých rolí veselých vesničanů kvůli zhýčkaným a náročným Newyorčanům. Vyplýtvají na ty cizince zdvořilost a trpělivost do poslední kapky, takže už jim nezbývá pro manželky a muže. Lufťáci z města zabírají nejen nejlepší domy s výhledem, jídlo, a jistě, taky kytky, které může naše město nabídnout, ale berou si i to nejlepší z nás. Přijíždějí koncem každého pracovního dne a už z vlaku či auta posílají esemesky nebo volají své požadavky – je potřeba odhrnout příjezdovou cestu, narovnat dřevo, posekat trávník, vyčistit okapy, natřepat polštáře. Některým dokonce po Díkuvzdání strojíme vánoční stromečky a po Novém roce je zase odstrojujeme. Nikdy si nešpiní ruce tím, co musíme dělat my ostatní, nenesou na bedrech žádnou tíhu. Nesnášíme je, ale zároveň bez nich nemůžeme žít. Vychází z toho křehká dohoda, která většinou funguje. Čas od času ale někdo uklouzne. Třeba když Cindy Showalterová, servírka v Owl Inn, plivla do tváře staré ženské, která zamumlala něco urážlivého, když Cindy nechápala, jaký typ sýra si žádá. Kdo kdy slyšel o nějakém sýru Explorer? ptala se mě v kostele. Zavrtěla jsem hlavou a později si na internetu vyhledala sýr zvaný Explorateur. Jsem si jistá, že v žádné zdejší restauraci ho nikdy nepodávali. Jednou taky hořelo ve stáji Holly Farm a oheň zabil tři koně. Nikdo to nikdy nedokázal, ale všichni víme, že to místo zapálil bývalý správce Mac Ellis, když ho Noreen Schiffová vyhodila za to, že každý měsíc falšoval účty. Očividně to dělal léta, a její účetní ve městě na to konečně přišel. Nikdy ho nezavřeli, ale rozneslo se to a několikrát přišel o místo. Pod úsměvy a zdvořilostmi typu rád vás vidím a žádný problém, rád to udělám v tomhle městě kolotá hodně zášti. Když tedy někdo překročí čáru, může to být nepříjemné.

Spousta lidí, hlavně mladých holek, měla pocit, že čáru překročila June Reidová, když si začala s Lukem Moreyem. Vždycky jím byly posedlé. Nedá se upřít, že mu to slušelo. Není divu, protože Lydiin otec býval kdysi po čertech fešák a Lydia vždycky chlapům připadala atraktivní. I přesto ale Lukova přitažlivost pramenila hlavně z toho, že nevypadal jako ostatní. Byl jako divoká orchidej, která vykvetla na pastvině. Nikdo se nikdy nedověděl, kdo byl jeho otec, ale všichni si mohli být jistí, že to byl černoch. Nerada to říkám, protože to o tomhle městě cosi vypovídá, ale není tu prakticky nikdo, kdo by mohl být otcem. Postarší pár v Cornwallu, teď už jsou oba mrtví, byli to vědci z Bostonu, důchodci, smíšená dvojice – ona černá, on bílý; a ředitelův adoptovaný syn Seth je černý, ale v době Lukova narození mu bylo šest nebo sedm. Takové tehdy bylo naše město, a upřímně řečeno nikomu na tom většinou nepřišlo nic divného, až na okamžiky, kdy to vystoupilo do popředí, jako třeba když porodila Lydia Moreyová. Od klukova narození uplynulo přinejmenším třicet let a nic moc se nezměnilo – aspoň navenek. Pochopitelně přibylo lufťáků, ubylo místních rodin, které jedna po druhé prodávaly své farmy, půdu a domy lidem, co v nich stráví možná pár týdnů v roce. Soboty a neděle, týden nebo dva v létě. Pravda je, že většina domů v tomto městě je prázdná. Pomrkávají na nich bezpečnostní kamery, někdo v nich myje podlahu a utírá prach a až po půdu jsou nacpané překrásným nábytkem, jenomže v nich nikdo nebydlí. Před pár měsíci jsem jela po hlavní ulici – uprostřed pracovního týdne, v devět večer po večeři u sestry – a nikde ani světýlko. Svítil měsíc, takže jsem viděla komíny a vikýře, ale v jednom za druhým až po městský park byla tma. Tehdy mě napadlo, a té myšlenky se nemůžu zbavit, že už nežijeme ve městě, alespoň ne ve skutečném. Žijeme v předraženém muzeu, které se otevírá jenom o víkendech, a my jsme ostraha.

Kdysi v těch největších a nejstarších domech ve Wellsu bydlely místní rodiny. Musím to vědět, protože jsem v takovém sama vyrostla. Jistě, byla to fara u kostela svatého Davida, kde můj otec sloužil přes třicet let jako pastor, jenomže tehdy k tomu místu patřil dům se šesti ložnicemi, čtyřmi krby a stodolou na dvoře. Teď tu máme taky pastora – nevěřili byste, ale je to jakási ženská jménem Jesse –, pendluje mezi třemi kostely a žije v bytě v Litchfieldu. Církev pronajímá faru mladé rodině z města, no ano, uhodli jste, jezdí sem na víkendy. Pochopitelně nikdy, alespoň já o tom nevím, nevkročili do kostela svatého Davida. Což nijak nepřekvapí, protože v neděli ráno už nás chodí jenom asi patnáct. Tak jako staré domy u parku i starý kostel zeje prázdnotou, kromě několika hodin o víkendech. Můj otec odešel do důchodu už před mnoha lety a zemřel nedlouho poté, ale já tam pořád každou neděli chodím. Nechala jsem si jeho starý klíč, zajdu tam vždycky brzy ráno a ozdobím oltář květinami, které se mi v obchodě nepodařilo prodat, takže bych je musela vyhodit. Nikdo v kostelních lavicích si nevšimne, že okvětní lístky už vadnou.

Spoustu starousedlíků od svatého Davida by asi šokovalo zjištění, že jsem se Boha vzdala už dávno, když u mé matky propukl alzheimer, což musí být ten nejpomalejší a nejkrutější způsob odchodu ze světa. Začalo to, když jsem byla na střední, a zemřela týden po mých čtyřicátinách. Tehdy, a už dlouho předtím, byla k nepoznání. Vzteklá, zlá a naprosto závislá na mně. Moje sestra odjela na vysokou a já jsem zůstala doma, abych pomohla otci s tím, na co si z hrdosti a lakoty nechtěl najmout nikoho jiného. Ne že bych někoho potřebovala, ale není zrovna snadné najít si přítele, o manželovi nemluvě, když žijete jako neplacená ošetřovatelka pracující od nevidím do nevidím v domě rodičů. Neztrácím čas sněním, co by bylo, kdyby, a nepředstírám, že kdybych se víc modlila, dopadlo by to jinak. Už dlouho žiju bez pomoci Boha i manžela.

Většina lidí, se kterými jsem vyrůstala, se přestěhovala do Torringtonu nebo přes hranici do Millertonu či Amenie, ale dokonce i v těchto městech už začíná být draho. Některým se ale podařilo zavrtat do doupat na okrajích města, schovat se do jeho záhybů, a zůstávají jako já. Udělala to i Lydia Moreyová, i když si jen těžko lze představit proč. Zbyla tady jako poslední z rodiny, a rodinou nemyslím Moreyovy. Nepřestávám žasnout, že si nechala to jméno. Je Hannafinová, a dobře to ví. Nikdo netuší, co si ta ženská vlastně myslí, takže její rozhodnutí nechat si to jméno nepřekvapí o nic víc, než že se odsud neodstěhovala, když porodila černého chlapečka. Když se Luke narodil, každému bylo jasné, že Lydiin manžel, zrzavý a pihovatý Earl Morley, není otec. Ještě té noci Lydii sbalil saky paky a řekl jí, aby se už nevracela. Z porodnice zamířila rovnou na matčinu pohovku. Její matka tehdy ještě žila a chvíli je u sebe nechala, ale netajila se svým znechucením. Pracovala tehdy na přepážce v bance a člověk ji slyšel, jak každému kolemjdoucímu ochotnému naslouchat vypráví o své bláznivé dceři, která se určitě zapletla do nějakých černošských kultů a bůhví, do čeho ještě. Všichni stáli na straně Earla, který pochází z velké rodiny, jež tu žije od nepaměti, a Lydia Moreyová byla nějaký čas v nemilosti, jak jen může být člověk ve městě s patnácti sty obyvateli, z nichž polovina tu prakticky nežije.

Postupem času se lidé z větší části uklidnili. Luke byl vždycky oblíbený, zvlášť na střední škole, kdy překonával národní rekordy v plavání, dokonce myslím, že se šuškalo o olympiádě. Lydia ale zůstala osamělá s výjimkou několika chlapů, na které ale rozhodně neměla šťastnou ruku. Abych byla férová, není tu moc z čeho vybírat, a chudák holka, sice pohledná, dělala, co mohla. Při tak malém výběru byl někdo jako Luke Morey, když se zase dal do kupy, pro všechny holky ve městě výhrou v loterii. Kůži měl rozhodně po tátovi, ať už to byl kdokoli, ale po matce zdědil zelené oči posazené daleko od sebe a vysoké lícní kosti. Přidejte k tomu víc než sto osmdesát centimetrů a vcelku úspěšnou zahradnickou firmu, a máte dost, aby se otočila nejedna hlava. Hlavy se za ním otáčely po celý jeho život, ale nikdy tolik, jako když se jen pár měsíců po střední dostal do vězení, a pak ještě o něco později, když se nastěhoval k June Reidové, která byla o víc než dvacet let starší a z města. Čas od času o tom chlapci mluvilo celé město, a vzhledem k tomu, co se stalo, když sešel ze světa a kolik lidí s sebou vzal, tomu nikdy nebude jinak.