Kouzelný herbář
skřítka Bolhoje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Radomír Socha

Kouzelný herbář skřítka Bolhoje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Albatros

Radomír Socha

Kouzelný herbář

skřítka Bolhoje

Radomír Socha

KOUZELNÝ

HERBÁŘ

SKŘÍTKA

BOLHOJE

Ilustrovala Andrea Popprová

Albatros

© Radomír Socha, 2019

Illustrations © Andrea Popprová, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-00-05579-4

ISBN e-knihy 978-80-00-05612-8 (1. zveřejnění, 2019)

Předmluva

Království skřítků a víl je odedávna obestřeno tajemstvím. Je to říše podivuhodných přírodních bytůstek a pohádkové krajiny. Nepředstavitelně rozsáhlá a téměř bez hranic. Vždycky byla a navždy bude. Je nejenom záhadná, ale i krásná . Asi tím, že tam dosud nevkročila lidská noha. A to je dobře, protože lidé by v ní natropili stejný nepořádek jako v našem světě.

V této tajemné říši žijí skřítkové, víly a spousta další zvláštních bytostí. Přestože říše proniká do světa lidí, málokomu z nás se podařilo do ní nahlédnout. Je pro lidský zrak skoro neviditelná. Kdysi dávno tomu tak nebylo, lidé mohli tyto bytůstky nejenom vidět, ale dokonce s nimi rozmlouvat. Avšak od doby, kdy lidé začali přírodě spíš škodit než ji zvelebovat, tuto schopnost ztratili. A tak to zůstalo dodnes. Kdyby se lidé polepšili a přírody si víc vážili, poznali by, že bez činnosti těchto bytostí by to šlo s přírodou z kopce. Nebýt jich, změnila by se naše zem v jednu velkou Saharu bez stromů, keřů a bez květin. Jenom díky neustálé práci skřítků, víl a jiných je příroda dosud pořád malou rajskou zahradou. A pomáhají v ní i zvířátkům, aby se jim dobře žilo.

Svět lidí a svět skřítků a víl je propojený, a tak mají i oni, podobně jako my, všelijaká trápení. I je sužují různé choroby a neduhy. My máme lékaře, skřítkové a víly mají ranhojiče. Jedním z nich je všemi oblíbený skřítek Bolhoj. Říkají mu tak proto, že dokáže zahojit kdejakou bolístku. A umí to jako málokdo. Pochází totiž ze starobylého rodu čarodějů, kteří odjakživa pomáhali skřítkům a vílám v uzdravení z jejich nemocí.

Ani skřítek Bolhoj není výjimkou. Své vědomosti načerpal z čarovného herbáře a knihy kouzel, které získal od rodičů. Ti je dostali od prarodičů a ti zase od svých praprarodičů. Podle tajemných receptur dokáže skřítek Bolhoj připravit léčivé lektvary, mastičky a čaje. Na každou bolístku má lék. A všechny si vyrábí úplně sám. Má jich doma plnou almaru. Na byliny chodí nejenom ve dne, ale i v noci za úplňku, neboť právě v tuto dobu mají některé největší léčivou moc. Spoustu prostředků vyzkoušel i na sobě, takže získal velkou zkušenost. Je to prostě felčar jaksepatří.

Přestože je Bolhojovi už několik stovek let, a možná ještě víc, nikdo by mu takový věk nehádal. Vypadá neuvěřitelně mladistvě. Nemá jediný šedivý vlas a běhá po lese rychleji než jelen. Možná že se za tím skrývá nějaký utajený elixír mládí, který stále používá, kdo ví. Odjakživa bydlí v chaloupce poblíž nejmohutnějšího dubu v království. Nemine den, aby ho někdo z churavějících skřítků či víl nenavštívil. A nebyl by to on, aby každému nepomohl, a tam, kde nezabraly bylinky, aby nepoužil k vyléčení knihu kouzel.

Co všechno skřítek Bolhoj umí a koho z říše skřítků a víl dokázal vykurýrovat, se dozvíte v této knížce. V atlasu pak poznáte i některé léčivé rostliny, jež používal. Možná pomohou i vám!

Jak si skřítek Pňourek
vysloužil žihadlo

V chaloupce pod mohutným starým dubem poblíž lesní mýtiny porostlé vysokou trávou a léčivými bylinami přebývá skřítek Bolhoj. Patří k velmi váženému rodu skřítků kouzelníků, kteří odedávna své čarování a kouzelnické umění zasvětili oddané službě jiným skřítkům. A tak i Bolhoj pro ně připravuje všelijaké mastičky a lektvary, kterým někteří skřítkové z legrace říkají Bolhojovy dryáky. Bolhoj zná kdejaké byliny v lese a na louce, jakož i jejich čarovnou moc. Chodívá je sbírat za měsíčního svitu, zvláště při úplňku, kdy bývá jejich kouzelná a léčivá moc největší. Z nočních výprav se vrací obvykle až za rozbřesku, aby stihl sebrat co nejvíce kapek ranní rosy k přípravě léčivých lektvarů.

Lesní skřítkové mají velkou důvěru v Bolhojovy čarovné schopnosti, protože není skřítka, kterému by neulevil v trápení. Potají občas Bolhojovi říkají skřítek Dryáčník, ale jinak je to pro všechny ranhojič Bolhoj, který umí vyléčit každičkou skřítčí nemoc či bolístku. Kdo za ním přišel, tomu pomohl, a ještě mu dal s sebou domů nějaký ten blahodárný lék.

Buch, buch, buch! zabušil kdosi jednoho časného rána na dveře chaloupky skřítka Bolhoje. Sluníčko se už sice pomalu dralo z mraků, ale v lese bylo dosud šero.

„Kdo mě tak brzy budí?“ ozvalo se z chaloupky.

„To jsem já, skřítek Pňourek. Honem mi otevři, skřítku Bolhoji!“

„Chvíli počkej, musím najít klíč od dveří. Snad nehoří?“

„Prosím tě, pospěš si, jinak je se mnou amen,“ hořekoval venku Pňourek. „Už se za mnou ženou.“

V zámku zarachotil klíč a poté se dveře otevřely dokořán.

Pňourek vmžiku skočil dovnitř chaloupky.

Prásk! bouchlo to za ním.

„Co se děje? Málem jsi mi rozbil dveře. Proč jsi tak vystrašený?“

„Jsou mi v patách!“ vyjekl Pňourek.

„Propánajána, co to plácáš za hlouposti? Kdo? Venku nikdo nebyl,“ divil se Bolhoj.

„Včely… divoké včely…“ drmolil skřítek Pňourek.

Jen to dořekl, ozval se za dveřmi hlasitý bzukot.

Skřítek Bolhoj koukl oknem ven a údivem vykulil oči. Kolem chaloupky lítal rozzuřený roj včel.

„Co se jim stalo? Proč tak vyvádějí?“ zeptal se Bolhoj. „Nemáš v tom náhodou prsty?“

„Vždyť jsem chtěl jenom ochutnat,“ zašklebil se Pňourek.

„Ochutnat? A copak?“

„Jejich med,“ řekl zkormouceně Pňourek.

„Takhle to tedy je,“ zachmuřil se Bolhoj. „Chtěl jsi jim med ukrást!“

„Ano, ale jen trošičku,“ přiznal se Pňourek. „Stejně jsme ho ani nestačili ochutnat. Kdo mohl tušit, že to ty zpropadené včely tak rozčílí.“

„Vás bylo víc?“

„Já a můj kamarád Brčálník.“

„A kde je on? Proč nepřiběhl s tebou?“ vyzvídal Bolhoj.

„Ten zmizel hned, jak z hnízda vylítla první včela. Vzal nohy na ramena, a protože je dobrý plavec, skočil do nedalekého rybníka. Jenže já plavat neumím a bál jsem se, že se utopím. Proto jsem utíkal k tobě, abych se před těmi vzteklými včelami zachránil. Stejně mi jedna stačila dát žihadlo. Podívej se, už mám úplně zarudlé a oteklé rameno. Dostat těch žihadel víc, je se mnou konec,“ rozplakal se Pňourek.

„Nebreč,“ utěšoval ho skřítek Bolhoj. „Copak nevíš, že krást se nemá? To hodní skřítkové nedělají. Určitě bys nechtěl, aby ti někdo z tvého domečku ukradl, co máš nejraději.“

„Nechtěl,“ zašeptal Pňourek.

„Tak vidíš.“

„Auvajs… auvajs, to rameno mě bolí čím dál víc,“ skuhral Pňourek a z očí mu znovu vytryskly slzy.

„Už nefňukej, dostal jsi za vyučenou,“ pokáral ho Bolhoj. „Všechno zlé je však k něčemu dobré,“ dodal skřítek smířlivě.

„K čemu je mi bodnutí včelou dobré?“ mračil se Pňourek.

„Nebudeš mít bolení v kříži a bude ti to lépe myslet. Aspoň tak jsem to zaslechl od včelařů, kteří občas nějaké žihadlo dostanou,“ usmál se Bolhoj.

„Jen jestli je to pravda. V kříži mě nebolí, zato rameno ano, a pořádně.“

„Neboj se, něco ti na to včelí bodnutí dám a zase bude dobře,“ utěšoval ho Bolhoj. „Musíš mi ovšem slíbit, že už nic podobného neprovedeš. I kdyby tě mlsota pokoušela.“

„Slibuji,“ kál se Pňourek.

„Dobrá,“ přikývl Bolhoj. „Napřed musíme vytáhnout zabodnuté žihadlo z ramene,“ řekl a opatrně ho pomocí pinzety odstranil. „Chudinka včelička, to bodnutí se jí stalo osudným. Zatímco ty budeš za pár dní fit, včelička zranění po utržení konce zadečku i s žihadlem nepřežije. Za to, že se snažila zachránit med před zlodějem, zaplatila životem.“

„Nevěděl jsem, že včela po bodnutí zahyne. To je mi líto,“ vyhrkl Pňourek.

„Alespoň že máš soucitné srdce,“ řekl Bolhoj a pohladil skřítka po hlavě. Poté pohlédl ven. „Včely jsou pryč. Pojď se mnou na zahradu a já ti na tu bolístku něco hojivého dám.“

„Co když ještě neodlétly a číhají na mě za stromem,“ vzpíral se Pňourek.

„Ty jsi ale strašpytel,“ kroutil hlavou Bolhoj. „Věř mi, už jsou fuč.“

Když se Pňourek uklidnil, vyšli z chaloupky a zamířili k zahradě.

Bolhoj natrhal hrst rostlin s úzkými podlouhlými listy.

„Co je to za bylinu?“ vyzvídal Pňourek.

„Jitrocel kopinatý, je moc léčivý,“ odvětil Bolhoj. „Ten ti zaručeně pomůže.“ Pak se otočil a ukázal směrem k záhonu, kde zářily oranžové květy. „Vidíš ty kytičky? Ty jsou taky na tvé bolístky jako dělané.“

„Jak se jim říká?“

„Měsíček zahradní,“ poučil ho Bolhoj. „Teď ale pojď, ať ti ošetřím zarudlé rameno.“

„Tak jo,“ přikývl Pňourek a nato se společně vrátili do chaloupky.

Bolhoj vzal listy jitrocele a pořádně je rozmačkal. Vyteklou šťávou pomazal Pňourkovi místo po píchnutí včelou a pak mu rozdrcené listy přiložil na oteklé rameno a převázal je šátkem.

„Posaď se ke stolu, já ti něco přinesu,“ přikázal Bolhoj a odběhl do komory.

Za chviličku byl zpátky se skleničkou v ruce. Otevřel ji a dal z ní na lžičce ochutnat Pňourkovi.

„Panečku, to je dobrota. Nikdy jsem nic takhle sladkého nejedl,“ pochvaloval si Pňourek a mlsně se olízl. „Co je to?“

„Přece to, co jste chtěli včelám ukrást.“

„Med?“ vykulil Pňourek překvapením oči. „A tebe včely nepobodaly, když jsi jim ho bral?“

„Copak myslíš, že jsem zloděj? Dostal jsem ho od včelí královny za to, že jsem jí uzdravil poraněné křidélko. Trošku medu ti dám s sebou, abys jej dal ochutnat i rodičům. A moc je ode mě pozdravuj.“

Poté Bolhoj otevřel almaru a vyndal z ní kelímek s oranžově zbarvenou mastičkou.

„Až si zítra šátek a rozmačkané listy z ramene sundáš, namaž si tu ranku po bodnutí ráno i večer touto mastičkou proti zánětům. Připravil jsem ji z květů měsíčků, které jsi viděl na zahrádce. Na včelí bodnutí je moc užitečná. Maž si s ní rameno aspoň dva dny a budeš opět zdravý jako rybička.“

Pňourek popadl kelímek s mastičkou a skleničku s medem, za všechno Bolhojovi poděkoval a vydal se nazpět domů.

„Nezapomeň, co jsi mi slíbil, aby to s tebou příště nedopadlo mnohem hůř!“ zaslechl ještě z dálky volání skřítka Bolhoje.

Jak si skřítek Cloumák
pohmoždil záda

„Ne abyste venku zase tropili hlouposti! Buďte rozumní, ať se vám nic nestane.“

To byla poslední maminčina slova, která tři malí skřítkové zaslechli, než vystřelili z domečku jako kulový blesk.

„Konečně bez dohledu!“ vykřikl radostně skřítek, kterému mladší bráškové Matlásek a Pískle říkali Cloumák.

Měl totiž pořádnou sílu. Když s někým zacloumal, stálo to za to. Kdejaký skřítek se mu proto raději zdaleka vyhnul. Nikdy nemohl vědět, zdali ho zrovna nepopadne nějaká lotrovina, která s ním bez ustání lomcovala.

Jako na povel všichni tři skřítkové vyrazili k nejbližší mýtině.

„Hele, ježour!“ ukázal prstem Cloumák a vmžiku byl u něj.

Sotva ho ježek spatřil, rozběhl se honem pryč.

„Asi někam spěchá,“ vyjekl Pískle pištivým hláskem.

„Tak musí počkat,“ zachechtal se Cloumák a popadl utíkajícího ježka, který se rychle svinul do klubíčka. Skřítek chvíli přemýšlel a potom rozpustile zvolal: „Zahrajeme si s ním kutálenou!“

„Bezva nápad,“ přikývl Pískle.

„A co ty, Matlo?“ obrátil se Cloumák na brášku. „Ty s námi hrát nebudeš?“

Matlásek příliš nadšený nebyl. Moc dobře věděl, že pokud bude bratrům odmlouvat, Cloumák mu dá co proto.

„Tak jo, když to musí být,“ zabrblal po krátkém zaváhání.

Cloumák okamžitě zakutálel bodlinaté klubíčko směrem, kde stál Pískle. Ten ho zase poslal Matláskovi a tak to běželo stále dokola.

„Auvajs, zpropadený ježek!“ zaječel náhle Pískle. „Koukejte, kluci, jak mě ten ježura popíchal.“ A ukázal jim dlaň pravé ruky, na které se objevila kapka krve. „Už s vámi nehraju!“

„Ty jsi ale poseroutka,“ vysmíval se mu Cloumák.

„Aťsi, nenechám se zmrzačit!“ odsekl Pískle.

„Tak dobrá, najdeme si lepší zábavu,“ vzdychl si zklamaně Cloumák a pohodil bodlinaté klubíčko do nebližšího křoví.

Ježek na nic nečekal. Mazal pryč, jak nejrychleji uměl.

„Co budeme dělat teď?“ vyzvídal Matlásek.

„Vidíte tamhlety obrovské červené muchomůrky? Kdo se na ně vyšplhá jako první, ten vyhraje!“ zakřičel Cloumák a už se k nim hnal.

Bráškové utíkali za ním.

Cloumák k nim přiběhl jako první. Než Pískle s Matláskem dorazili k muchomůrkám, on už seděl na klobouku té nejvyšší z nich.

„To není fér,“ postěžoval si Pískle. „Vyhrál jsi jenom proto, že jsi z nás nejstarší a největší. Vymysli nějakou lepší hru!“

„Jak chcete,“ zašklebil se Cloumák a zvolal: „Vidíte ten otvor ve stromě? Budeme se do něj trefovat šiškami. Kdo ze tří hodů pokaždé trefí, je vítěz. Otvor je dost nízko, takže všichni máme stejnou šanci.“

„Tak jo,“ souhlasili mladší bráškové.

První házel Matlásek. Ze tří hodů byl úspěšný pouze jedenkrát.

Pískle byl lepší. Trefil se dvakrát.

Jako poslední házel Cloumák. Rozmáchl se a vší silou se trefil šiškou rovnou do díry, až to zadunělo.

Než se stačil rozmáchnout podruhé, vykoukl z otvoru nazlobený datel.

„Co blázníš, skřítku? Málem jsi přizabil mého malého datlíka. Běžte házet ty šišky někam jinam.“

„No jo… snad se tak moc nestalo. Copak jsem mohl vědět, že v té díře někdo bydlí. Kdybys nevystrčil zobák, mohl jsem vyhrát,“ čertil se Cloumák. „Kluci, padáme odsud pryč!“

Bráškové ho poslechli na slovo. Zakrátko došli k palouku zarostlému kvetoucími bylinami a vysokými křovisky.

Nad květinami poletovali pestrobarevní motýli a sem tam se mihla i vážka. Jak je tak skřítkové sledovali, najednou se nad paloukem objevily okřídlené víly. Létaly nad hlavou Cloumáka jako malá letadýlka a pokřikovaly na něho: „To koukáš, co? Taky bys rád uměl lítat?“

„To je toho! Kdybych chtěl, tak lítat budu!“ chvástal se Cloumák.

„Tedy ukaž, co umíš,“ hecovaly ho víly.

Cloumák se dlouho nerozmýšlel. Natrhal několik listů z poblíž rostoucího buku a přivázal si je ovíjivým stonkem svlačce okolo rukou. Poté přiskočil ke kmeni mladého dubu a začal se drápat nahoru.

„Co blázníš, Cloumáku, copak jsi pták? Vždyť si zlomíš vaz,“ varoval ho Matlásek.

Ale Cloumák jako by ho neslyšel. Pýcha mu naprosto zatemnila mozek. S menším úsilím se mu podařilo vylézt na první tlustou větev.

„Koukejte, co dokážu!“ křikl, roztáhl ruce s křídly z listů a skočil z větve.

Žuch! zaduněla rána jako z děla, když Cloumák dopadl na zem.

A hned po ní se ozvalo: „Ouvej, to je ale bolest!“