Hektorka a její
vesmírné dobrodružství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Veronika Francová

Hektorka a její vesmírné dobrodružství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.
Bastafánův nečekaný objev

loyDyN-hINDUOV-sEnun-heila-Kiin

Tak to alespoň bylo napsáno na té věci, kterou Hektorce přinesl pes Bastafán, když ho odpoledne venčila na louce za sídlištěm. Tohle mu bylo podobné. Vždycky někde něco vyčmuchal, vyhrabal a s vítězoslavným vrtěním ocasu přinesl a položil své paničce k fialovým teniskám se žlutými tkaničkami. Obvykle nosil různé zbytky starých rachejtlí, špinavé dětské rukavice nebo špunty od šampaňského, které zůstaly pohozené v trávě či zahrabané v zemi jako pomníčky loňského silvestra. Dnešní nález byl však něco úplně jiného. Na první pohled se zdálo, že je to malé zrcátko. Hektorka ho vzala do dlaně a natočila ke svému obličeji. Jenomže když se do něj podívala, v místě, kde by se měl odrážet její lehce pihatý nos, spatřila jen ten podivný nápis.

loyDyN-hINDUOV-sEnun-heila-Kiin. Hektorka tomu tedy ani za mák nerozuměla. A Bastafán už vůbec ne.

Když to ale někdo napsal, něco to znamenat musí, pomyslela si. Nejspíš je to nějakým cizím jazykem. Ale kde se tady takové zrcátko vzalo? Spadlo z nebe? Nebo jenom někomu vypadlo z kapsy? Hektorka se bezděčně rozhlédla kolem sebe, jako by čekala, že majitele zahlédne někde poblíž. Na dohled však kromě káněte kroužícího nad lesem nikdo nebyl. Jistě, dotyčný ho mohl ztratit už včera nebo třeba minulý týden, ale na to, aby šlo o nějakou delší dobu, bylo málo špinavé, uvažovala dál. Kdyby věděla, co nápis znamená, dopátrat se, kdo ho napsal, už by možná nemuselo být tak nemožné.

Hektorka s Bastafánem v patách pospíchala z louky co nejrychleji domů, aby mohla zadat nápis do tatínkova počítače. Doufala, že se tak dozví něco víc. V předsíni ze sebe rychle shodila bundu a boty a vyběhla po schodech do druhého patra. Jen tak tak, že nepřevrhla žehlicí prkno, které stálo v cestě, když se jako velká voda přihnala do pracovny. Nacvičeným pohybem palce u nohy zapnula počítač. Otevřela Google překladač a do levého okna bleskurychle naťukala pět neznámých slov. Enter. Zadržela dech, jako by se chystala skočit do vody… a – – – nic. Jindy vševědoucí pomocník si nevěděl s rozšifrováním rady. Zmohl se jen na zoufalé hlášení: Jazyk nerozpoznán.

To je tedy záhada, řekla si Hektorka a podívala se zamyšleně z okna směrem k louce.

„Děti, večeře!“ zavolala maminka z kuchyně.

Hektorka zrovna přešla s nepořízenou z pracovny do svého pokoje, který se nacházel na druhém konci chodby. Na jednu stranu byla zklamaná, že se jí nepodařilo nic zjistit, ale na druhou stranu byla ještě odhodlanější pokračovat v pátrání a přijít tomu tajemství na kloub. Zasunula zrcátko do svého tajného šuplíku, který by se dal zamknout, kdyby neztratila klíček, a sešla po schodech dolů. Když pak seděla s rodiči u stolu a sváděla zápas se špagetami, nepřestávala si nad tím vším lámat hlavu.

„Vendelíne, odlož prosím tě ten časopis, alespoň když jíme!“ okřikla maminka Hektorčina mladšího bratra, který jako obvykle spolu s jídlem hltal očima Úžasného Spidermana. „Vždyť ty z těch komiksů jednou dočista zblbneš.“

„Počkej, počkej, poslední stránka!“

„Představte si, co se mi dneska stalo. V práci někdo rozbil tiskárnu a já jsem musel všechny objednávky vyplňovat ručně. To už jsem nedělal nejmíň dvacet let. Pochybuju, že to po mně někdo přečte. To budou zase zmatky,“ vyprávěl mezitím tatínek a schovával přitom noviny pod stůl, aby mu je maminka také nechtěla zabavit. Ale Hektorka jeho láteření moc neposlouchala.

„No, a jak ses měla dneska ty, Hektorko? Co bylo ve škole?“

loyDyN-hINDUOV… Třeba je to šifra a písmena jsou jenom nějak přeházená…

„Co to s tebou dneska je? Stalo se něco?“ vyptával se tatínek, když si všiml jejího nepřítomného výrazu.

A jak že to bylo dál? SENUN-HEILA, nebo to bylo NEILA? Možná by to šlo číst pozpátku – NUNES-ALIEH… ne, to je nesmysl.

„Hektorko!“

„Cože? Ne, nic se nestalo.“

Hektorka dobře věděla, že rodiče by zrcátko s nesrozumitelným vzkazem nepovažovali za důležité, a proto neztrácela čas vysvětlováním. S tímhle si bude muset poradit sama. Lépe řečeno sama s Bastafánem.

Zatímco byla rodina plně zaměstnaná jídlem, Bastafán rychle zhltnul svoji porci granulí Duo králík-kuře a nepozorovaně odběhl do Hektorčina pokojíčku, kde pokračoval v pátrání na vlastní pěst. Nebo spíš na vlastní tlapku. Začal tím, že rozhrabal hezky složenou hromádku vyžehleného oblečení a v zápalu zběsilého hledání pak shodil stojan na noty. Nakonec ještě vytahal ven všechny věci, které byly uložené pod postelí. A právě mezi těmito zapomenutými hračkami a sešity to konečně našel. Bastafán dobře věděl, že to tu někde muselo být. Sám se sebou spokojený vyskočil na postel a čekal, až se Hektorka vrátí, aby se mohl se svým novým objevem pochlubit.

A opravdu, netrvalo dlouho a Hektorka – pod záminkou, že si jde dělat domácí úkoly – přispěchala do pokoje. Bastafán seskočil z postele a hned k ní natahoval tlamu s nalezeným pokladem v zubech a nadšeně přitom funěl.

„Copak jsi to našel, ty můj malej chlupatej smetáčku? No ne, to je přece ten UFO-český slovník, co jsem dostala před dvěma lety od bratrance Bořka k Vánocům! Jak jsem na něj mohla zapomenout?! Ty jsi ale hlava, to je přesně to, co potřebujeme! No jasně, kde jinde bychom to měli hledat?!“

Bastafán pyšně zavrtěl ocasem a nechal se podrbat za ušima. Hektorka se dychtivě vrhla do překládání. Bastafán byl tak rozrušený, že jí málem poslintal rameno, když si sedala na zem, aby si mohla knihu rozložit do klína.

„TAK… MY… NALÉZT… VY… KONEČNĚ,“ překládala Hektorka nahlas, zatímco Bastafán mlčel a jen ji zaujatě sledoval.

A bylo to. Tak my nalézt vy konečně. Skutečně, ta slova ve slovníku byla, černá na bílém, a navíc ještě podle abecedy. Teď už tedy slovům rozumí, ale co to má pro pána Marcipána znamenat? I Vendelín, který chodí teprve do první třídy, ví, že takhle nevypadá správná věta. Ne, je třeba s ní něco udělat. Je třeba jednotlivé části nějak poskládat a uhladit. Hektorka je bystré děvče a na řešení přijde skoro ihned.

„Tak jsme vás konečně našli. O tom není pochyb, ale… Bastafáne, jak můžeme vědět, kdo nás našel, když nevíme, kdo nás hledal?“ vytrysknul rázem celý gejzír nových otázek, se kterými si Hektorka nevěděla rady. Poslali jim zprávu skutečně nějací UFONI? Co jsou asi zač a kde se tu vzali? A co když je zpráva určená někomu jinému a ona bude označena za zlodějku? Těžko někdo může tvrdit, že mu zrcátko patří a že jsem mu ho ukradla, když leželo pohozené na louce, řekla si nakonec. A navíc za to stejně může ten nenapravitelný čmuchal Bastafán.

Pak bylo načase, aby se Hektorka doopravdy pustila do domácích úkolů. Když ale otevřela sešit se slovními úlohami o prodeji jablek a rýpání záhonů, zjistila, že se vůbec nedokáže soustředit. Přece jen na zprávu z vesmíru nenarazíte každý všední den a o svátcích také jen zcela výjimečně. Raději si vytáhla z poliček všechny časopisy a encyklopedie o vesmíru, které měla, a prolistovala je. Nic skutečně užitečného v nich ale nenašla. Potom už bylo hodně hodin a rodiče poslali Hektorku i Vendelína do hajan.

Jenže v Hektorčině hlavě to stále vypadalo jako v úlu, kde včelky bzučí jedna přes druhou. Nemohla na ten vzkaz přestat myslet. Jak může pro všechno na světě dneska usnout? Dlouho se neklidně převalovala na posteli ze strany na stranu. Záhadné zrcátko měla schované pod polštářem, jako by se bála, že by se jí mohlo přes noc někde ztratit. Nakonec se trochu uklidnila rozhodnutím, že o svém objevu poví zítra kamarádům ve třídě, aby na záhadu nebyla úplně sama. Možná by se pak mohla poradit také s panem učitelem.

S touhle myšlenkou konečně usnula. Ale jen stěží bychom mohli její spánek označit za klidný. Zbytek noci totiž strávila na palubě vesmírné lodi, která se nebezpečně houpala, a navíc na ni ze všech stran útočily příšery s vysavačem místo nosu!

„Hektorko, Vendelíne, vstávat!

Už je sedum hodin,

kdo bude dál vylehávat,

z postele ho shodim!“ budila ráno maminka děti svojí oblíbenou písničkou. Hektorka, která jako jediná z rodiny měla hudební sluch, maminčin ranní popěvek odjakživa nesnášela kvůli jeho strašlivé melodii. Vendelín si píseň taky nikdy nezamiloval, ale hlavně proto, že měl špatné zkušenosti s jejím obsahem.

Hektorka otevřela oči. Uff, dneska pro ni byla budicí písnička vysvobozením. Ještě teď slyšela, jak se k ní ty příšery blížily a hrozivě hučely. Naštěstí to byl jenom sen. Ale pak na chvíli znejistěla – co když se jí jenom zdálo i o nalezeném zrcátku? Rychle vklouzla rukou pod polštář. Bylo tam. Vylezla z postele a v pyžamu vyrazila do koupelny. Cestou se ještě trochu polekala, když na chodbě zakopla o vysavač.

Hektorka i Vendelín odmalička nejraději snídali čokoládové lupínky s mlékem. Kdyby maminka, která nechtěla, aby se jim ze sladkostí zkazily zuby, krabici vždycky včas nesebrala, spořádali by ji celou naráz. Mohli se po nich doslova utlouct. Ovšem nejlepší na lupínkách byly malé figurky, které se do každého balení přidávaly. Pravda, Hektorka už byla na takové hračky trochu velká, ale stejně ji vždycky zajímalo, co tam bude. A co teprve Vendelín! O něm už všechny děti věděly, že vlastní ohromnou sbírku postaviček různých vodních velbloudů, tříokých pirátů, chobotnatých chobotnic a bůhví čeho ještě. Všechny ty poklady si vystavoval na poličku nad postelí, která byla sice původně určená na knížky, ale tenhle účel nikdy neplnila.

„Supééér! Marťani! Ty ještě nemám!“ převrhl málem Vendelín láhev s mlékem, když se natahoval pro dosud nenačatou krabici křupek, na níž výrobce sliboval postupné dodávání celé řady zbrusu nových příšerek.

„A jéje,“ zhodnotila celkovou situaci Hektorka.

Po snídani vyrazily děti do školy. Hektorka se nemohla dočkat, až se svěří se svým úžasným nálezem spolužákům. Ti budou koukat! Stálo ji sice hodně úsilí, aby vydržela sedět v lavici, ale počkala až do velké přestávky a teprve potom začala s vysvětlováním. Když třídě pověděla všechno o zvláštním nálezu, odmlčela se, aby si vyslechla, jak na spolužáky sdělení zapůsobilo. Ale co se nestalo! Místo aby se tvářili nadšeně nebo alespoň dostatečně udiveně, řekli Hektorce, že je lhářka, že si to všechno vymyslela.

„Myslíš si, že jsi teď nějak zajímavá, viď? To by si moh vymyslet každej,“ utrhl se na ni Jakub. „Stačí k sobě poskládat pár nesmyslnejch slov a říct, že to napsali mimozemšťani. Na ufony si běž hrát domů s tim vašim prckem,“ přisadil si ještě, a vysloužil si tak u Hektorky čestné místo největšího třídního pitomce. Ostatní jen stáli a tupě mlčeli. Nikdo se nenamáhal, aby se jí zastal.

Tak, a to mám za to, že jsem se s vámi chtěla podělit o něco tak zajímavého, řekla si Hektorka naštvaně a zároveň jí bylo do breku. Tohle od nich tedy opravdu nečekala. Po celý zbytek vyučování kvůli tomu byla smutná. Pan učitel si její skleslé nálady všiml a po skončení poslední hodiny na Hektorku počkal, aby se jí zeptal, co se přihodilo. Hektorka si pana učitele vždycky hodně vážila, protože byl nejen velmi vousatý, ale také moudrý, a tak mu nakonec všechno popravdě pověděla.

Možná vám přijde divné, že se Hektorka rozhodla svěřit zrovna nějakému učiteli. Vždyť je dospělý a dospělí přeci na takové věci, jako jsou ufoni, nevěří. A když jí nevěřily ani ostatní děti, proč by zrovna on měl? Jistě, obvykle by tomu tak skutečně bylo, ale tohle byl jiný případ – tenhle pan učitel byl z jiného těsta. A co je hlavní, sám byl mezi žáky považován tak trochu za ufona.

Pan učitel, o kterém je řeč, se odjakživa jmenoval Drbal, ale mezi žáky mu nikdo neřekl jinak než „profesor Klepler“. To jméno mu kdysi přiřkli studenti proto, že jeho největším potěšením v životě bylo vysvětlovat Keplerovy zákony a zároveň byl jako každý vědec-nadšenec maličko „na hlavu“.

Jak už vás možná napadlo, profesor Klepler na škole vyučoval fyziku. Jeho nejmilejším koníčkem byla totiž odmalička astronomie a k ní má právě fyzika nejblíž. Byl v tom oboru opravdu dobrý. Bedna, jak se říká. Ještě aby ne, když to jako praprapraprasynovec českého astronoma Cypriána Karáska ze Lvovic měl v krvi. Proto není divu, že dostával celý život nabídky, aby šel přednášet na univerzitu. Ale vždy, když profesorovi taková nabídka přišla, zarytě ji odmítal s tím, že nejlépe se mu pracuje s dětmi, protože jsou to ještě hlavy otevřené, a že své stávající místo neopustí, dokud bude živ. Žáci pro něho byli trochu jako rodina, neboť on sám nikdy žádné děti neměl. Vždycky to s nimi uměl a i oni ho měli rádi. Nikdo z nich by vám však nedokázal říct, kolik je oblíbenému učiteli vlastně let. Vypadalo to, jako by před tabulí stál a vykládal ty svoje Keplerovy zákony, ještě než školu vůbec postavili.

„Ukaž mi, prosím tě, to zrcátko,“ nastavoval učitel ruku. „Počkej, musím najít brýle. No skutečně, loyDyN-hINDUOV,“ řekl, když se na něj podíval na vlastní oči. Hektorka mu nabídla, že si může prohlédnout i její slovník, ale on ji ujistil, že jejímu překladu věří.

„No to jsem tedy ještě neviděl. I když nemůžu tvrdit, že jsem něco podobného nečekal.“

„Jak to myslíte, pane učiteli?“ podivila se upřímně Hektorka.

„Vždycky jsem cítil, že nejsme jediné rozumné bytosti ve vesmíru. Bylo jen otázkou času, než se o těch dalších dozvíme.“

„Opravdu?“

„Jistě. Jednou možná vydám svoje teorie jako knihu. Bude se jmenovat Zemšťané z planety Mimo a my. Teď ale musíme být trpěliví a pozorní, abychom nepřehlédli další zprávu. Očekávám totiž, že se v blízké době ozvou znovu,“ uzavřel nadšený fyzikář celý případ.

Hektorka byla z jeho řeči docela zmatená, ale zároveň se jí ulevilo, protože získala ve svém učiteli nečekaného spojence. Když mi nevěřili spolužáci, alespoň on mě nezklamal, říkala si, když si v šatně nazouvala svoje fialové tenisky.

Jako každou středu pak vyrazila vyzvednout Vendelína z družiny. Venku pršelo, takže ho i s ostatními dětmi našla ve třídě, kde si s kamarády hráli na něco, co by se dalo nazvat „Nejpříšernější příšery celého světa, spojte se“, a bojovali proti všem nebohým lidem.

„Bacha, afroježek za tebou a střílí po tobě melouny!“ přivítal Vendelín sestru.

„Tovížejo,“ utrousila netrpělivě Hektorka, která už byla na jeho výšplechty zvyklá. Vendelín po ní pro jistotu ještě hodil nějakou zelenou modelínou, ale Hektorka podobný útok čekala a stačila se letícímu slizu vyhnout.

„Na, ať se pro ni zas nemusíš vracet,“ podávala mu raději hned aktovku, do té chvíle ležící v koutě. Vendelín se rozloučil s ostatními příšerkami ze své party a doběhl sestru, která už stihla vyjít ven. Déšť mezitím zesílil, a tak sourozenci přidali do kroku, aby byli doma co nejrychleji a co nejméně zmáčení. Naštěstí to neměli daleko. Stačilo přeběhnout náměstí, projít parkem, za poštou zahnout doleva a jejich domek už byl na dohled.

Jen co děti doma v chodbě přehodily mokré oblečení přes topení, běžel Vendelín do obýváku, aby si stihl nerušeně zapařit svou oblíbenou hru Super Mario, než se rodiče vrátí z práce. Hektorka se zavřela do svého pokoje a znovu vytáhla z batohu UFO-český slovník. Jen tak obracela stránky sem a tam a četla si různá slova. Byla to opravdu zvláštní řeč. Ve škole se jako cizí jazyk učila angličtinu, ale ta se proti tomuhle zdála úplně jednoduchá.

Asi po půl hodině už jí z těch šílených výrazů šla hlava kolem, a tak raději sundala ze skříně housle, svůj nejmilejší nástroj, který jí zatím vždycky pomohl vyčistit si hlavu. Nejprve jen chvíli zamyšleně bubnovala prsty na tvrdé pouzdro, polepené napůl sloupanými samolepkami, ale pak je vybalila a začala skutečně hrát. Potřebovala se něčím zabavit, než jí (alespoň podle pana učitele) ufoni pošlou další zprávu.

Když si přehrála všechny svoje oblíbené skladby, ještě trochu poklidila v pokoji, protože už se jí tam začaly vršit nedokončené ozdoby ze slámy, šperky z oblázků a spousta dalších výrobků, které tvořila ve velkém množství. Při dalším pohledu z okna zjistila, že venku mezitím přestalo pršet, a tak došla dolů pro Bastafána, aby ho vzala na obvyklou procházku.

Aniž by si nějak zvlášť uvědomovala, co dělá, zamířila opět na to místo na louce, kde všechno začalo. Možná doufala, že se tam zase něco stane. Nejspíš si říkáte, že takhle malá holka přece musela mít strach vydat se tam znovu, ale byla to z menší části zvědavost a z větší Bastafán, co jí k tomu dodalo kuráž. Bastafán, jako by chápal, jaké naděje do něho Hektorka vkládá, se snažil mít oči na stopkách, aby mu něco důležitého neuniklo. Avšak kromě několika rozbahněných louží a myších děr na louce nic nenašel. Také Hektorka se pozorně rozhlížela kolem sebe; pohled obrátila i k nebi, ale tam pluly jenom mraky, žádná vesmírná loď bohužel ne.

Když byla Hektorka dostatečně ošlehaná studeným větrem, zapískala na Bastafána, který se zrovna slastně ráchal v mokré trávě, a vrátili se domů. Tam už dorazili i oba rodiče. Tatínek se snažil popohánět Vendelína, aby ho mohl odvézt na trénink baseballu, zatímco maminka vybalovala nákup a začínala chystat večeři.

Rodiče chtěli, aby jejich děti trávily volný čas nějak smysluplně, proto dali Hektorku na housle a Vendelína na baseball. Hektorku hra na hudební nástroj bavila a šla jí skoro sama, zato plán udělat z Vendelína sportovce se jim nějak ne a ne dařit. Celý trénink vždycky jen rozesmával všechny spoluhráče svými obličeji à la smějící se tuleň a vyprávěl vtipy o „zblázněných karamelových jelitech“, kterým sice nikdo příliš nerozuměl, ale každý je přijímal se záchvaty smíchu. Ovšem když došlo na hru samotnou, nikdo ho nechtěl do týmu. Vendelín vlastně dosud úplně nepochopil proč, ale snad to bylo proto, že pokaždé zvládl do týdne zapomenout pravidla, při pohledu na letící míček panikařil a nikdy si nemohl vzpomenout, v jakém směru se obíhají mety.