Gustáv Husák

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.vysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Michal Macháček

Gustáv Husák – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Foto na obálce:

Oficiální portrét Gustáva Husáka jako místopředsedy československé vlády (duben 1968)

Národní muzeum, Oddělení novodobých českých dějin, Sbírka Muzea dělnického hnutí, Fotografie.

Foto na str. 4 :

Prezidentský portrét Gustáva Husáka (70. léta)

Národní muzeum, Oddělení novodobých českých dějin, Sbírka Muzea dělnického hnutí, Fotografie.

Poděkování

Předkládaná kniha by v této podobě nevznikla bez pomoci řady osob a institucí. V této souvislosti předně děkuji své alma mater, Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, zejména Ústavu českých dějin za poskytnuté zázemí, svému školiteli prof. Janu Rychlíkovi a doc. Marii Šedivé Koldinské za soustavnou důvěru, trpělivost a podporu.

Díky Mezinárodnímu Vyšehradskému fondu se mi naskytla možnost bádat pět měsíců ve Slovenské republice, kde se mi dostalo nemalé podpory a vskutku přátelského přijetí u tamějších historiků. Rád bych proto zvláště poděkoval pracovníkům hostitelského Historického ústavu Slovenské akademie věd, jmenovitě dr. Valeriánu Bystrickému a dr. Jozefu Žatkuliakovi, kteří již bohužel nejsou mezi námi. Během následného dvouměsíčního badatelského pobytu v Moskvě se mi podařilo prostudovat stěžejní archivní prameny ruské provenience, nestalo by se tak bez pomoci doc. Luboše Švece z Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy, prof. Zoji Sergejevny Něnaševové, prof. Jevgenije Fjodoroviče Firsova a dalších přátel z hostitelské Katedry dějin jižních a západních Slovanů Fakulty historie Moskevské státní univerzity M. V. Lomonosova a zároveň vstřícnosti pracovníků Ruského státního archivu soudobých dějin a Ruského státního archivu sociálních a politických dějin. Rád bych v této souvislosti rovněž poděkoval za velmi milé přijetí a pomoc pracovníkům Institutu slavjanověděnija Ruské akademie věd.

Nebylo vždy v minulosti a ani dnes není zrovna lehké být v příbuzenském vztahu s dr. Gustávem Husákem, ba nést jeho jméno v občanské legitimaci. O to větší poděkování a vděčnost patří z mé strany jeho rodině, zvláště jeho synovi Ing. arch. Vladimíru Husákovi. Nezapomenutelné pro mne jsou naše setkání, někdy až do nočních hodin probíhající rozhovory na bratislavské Kalvárii, při kterých byla také často přítomna jeho manželka dr. Kristína Husáková a švagrová Ing. Mária Husáková, kterým též děkuji za zajímavé podněty, ochotu a shovívavost. Vladimír Husák mi byl nápomocen nejen jako pamětník, ale rovněž mi umožnil studium množství písemností podléhajících archivnímu utajení, v neposlední řadě také rodinného archivu. Velká řada jedinečných materiálů tak vůbec poprvé mohla být díky jeho velkorysosti využita jako historický pramen a nesmírně tuto práci obohatila. Za vstřícnost, otevřenost a příjemná setkání také děkuji dúbravské rodině Gustáva Husáka, paní Agneše Husákové, Ing. Růženě Józsové, dr. Emílii Zeichmeisterové a jejich rodinám.

Za konzultace, vzpomínky a příjemná setkání děkuji nestorům české a slovenské historické vědy doc. Janu Galandauerovi, doc. Karlu Kaplanovi, prof. Janu Křenovi, prof. Robertu Kvačkovi, dr. Jozefu Jablonickému (†), doc. Jaroslavu Opatovi (†), prof. Vilému Prečanovi, dr. Janu Tesařovi, dr. Martě Vartíkové a prof. Viliamu Plevzovi, kterému rovněž vřele děkuji za umožnění studia v jeho osobním archivu. Velmi děkuji za vstřícnost a vzpomínky také všem pamětníkům: dr. Mikuláši Beňovi, prof. Petru Colotkovi, dr. Jozefíně Darášové, panu Zdeňku Hořenímu, dr. Janu Fojtíkovi, panu Miloši Jakešovi, paní Kataríně Jakubčíkové, dr. Pavlu Kanisovi, Ing. Milanu Karvašovi, prof. Zoji Klusákové-Svobodové, doc. Ladislavu Košťovi, Ing. Karolu Kubíkovi, dr. Valentině Vladimirovně Marjinové, prof. Milanu Matoušovi, dr. Vladimíru Millerovi, Ing. Tatjaně Pecháčové, prof. Ľudmile Peterajové (†), Dobroslavu Pustajovi (†), Ing. Františku Šaldovi, paní Jarmile Štefančinové, dr. Lubomíru Štrougalovi, paní Nataše Tanské (†), dr. Petru Weissovi a mnohým dalším vzácným osobám, které si nepřály být jmenovitě uvedeny, ale byly nejednou nápomocny vzpomínkou či radou.

Velký dík patří historikům dr. Vojtechu Čelkovi z Ústavu pro soudobé dějiny AV ČR a dr. Jozefu M. Rydlovi, předsedovi Konfederace politických vězňů Slovenska Petru Sandtnerovi a Ing. Janu Šoltovi za zájem a pomoc se  zprostředkováním různých kontaktů a materiálů. Ing. Miroslavu Gregorovičovi, dr. Ondřeji Zelenkovi a Mgr. Sebastianu Aguasovi Maiselsovi vděčím za odborné konzultace a jazykové překlady. Panu faráři Mgr. Miroslavu Bederkovi z římsko-katolické farnosti Bratislava-Dúbravka, historikům dr. Tomáši Černákovi, Mgr. Ivanu Gubovi, dr. Josefu Hallovi, dr. Pavlu Horákovi, dr. Petru Chorvátovi, dr. Branislavu Kinčokovi, Martinu Mockovi, dr. Jiřímu Sukovi, dr. Marku Syrnému a divadelnici Slávě Daubnerové děkuji za zprostředkování některých pramenů. Paní Mgr. Daniele Olenočinové vyjadřuji vděčnost za usnadnění a zlepšení orientace v Dúbravce, rodišti dr. Gustáva Husáka, a milá setkání.

Nevím, z čeho vycházejí tradované řeči o animozitách mezi archiváři a historiky, prodělal jsem zcela opačnou zkušenost, a to bez výjimky, přičemž jsem bádal asi v třiceti archivech. Archiváři a archivní instituce mi vycházeli všemožně vstříc a až nadstandardně mi vypomáhali, za což jim všem vřele děkuji. Jmenovitě bych rád poděkoval Národnímu archivu ČR, zvláště pracovníkům čtvrtého oddělení paní Miloslavě Buriánkové, dr. Aleně Noskové, dr. Aleně Šimánkové a dr. Františku Štverákovi a vedoucímu šestého oddělení dr. Jiřímu Křesťanovi. Taktéž děkuji Mgr. Magdaléně Brinckové z Literárního archivu při Slovenské národní knihovně, dr. Jozefu Klačkovi z Ústředního archivu Slovenské akademie věd, vedoucímu Archivu Kanceláře prezidenta republiky dr. Jakubu Doležalovi, paní Zdence Garnotové a Mgr. Václavě Kalvasové z Archivu Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR, paní ředitelce dnes již bývalého Muzea dělnického hnutí dr. Libuši Eliášové a dr. Jiřímu Hoppemu, jenž spravuje část archivu Ústavu soudobých dějin AV ČR, v. v. i. Také děkuji pracovníkům knihoven, zvláště Národní knihovny ČR, Slovenské národní knihovny a Univerzitní knihovny v Bratislavě, rovněž paní Elišce Trávníčkové z knihovny Ústavu pro soudobé dějiny, dr. Haně Popelové z Náprstkova Muzea a Mgr. Matúšovi Fazekašovi za ochotu během studia v Krajanském muzeu Matice slovenské v Bratislavě.

V neposlední řadě vřele děkuji recenzentům prof. Robertu Kvačkovi, prof. Róbertu Letzovi a prof. Janu Rychlíkovi za cenné připomínky k rukopisu a nakladatelství Vyšehrad, jmenovitě jeho řediteli Ing. Pravomilu Novákovi, redaktoru dr. Filipu Outratovi a grafiku Ing. Vladimíru Vernerovi za trpělivost a péči, kterou věnovali vydání této knihy. Omlouvám se také a děkuji všem, kteří by si rovněž zasloužili osobně zmínit a které jsem ve výše napsaných řádcích neúmyslně opomněl.

Závěrem vyjadřuji největší PODĚKOVÁNÍ svým rodičům, kteří tento tvůrčí záměr dlouhodobě tolerovali a podporovali a jimž předkládanou knížku věnuji.

Karikatura Karla Trinkewitze (Listy, prosinec 1989).

„Kdo se tedy mýlil? Sama historie? Ta božská, ta rozumná? Ale proč by to vlastně měly být její omyly? Tak se to jeví jen mému lidskému rozumu, ale má-li historie vskutku nějaký vlastní rozum, proč by to musel být rozum bažící po spravedlnosti, rozum domáhající se lidského pochopení, rozum učitelsky vážný? Co když historie žertuje?“

Milan Kundera (Žert, Praha 1967).

Pokus o úvod

„Budeme počúvať reči, budeme sa dívať na činy človeka, budeme si ich zrovnávať, budeme svojim rozumom i svojim svedomím kontrolovať každého človeka, kto sa chce v politickom živote zúčastniť. A ja vás prosím, tento istý kritický postoj, aby ste mali a j ku mne, a po čase posúďte, či som postupoval čestne, či som vás opil.“

Gustáv Husák1

1 Archiv Rozhlasu a televize Slovenska, videozáznam Zhromaždenie vysokoškolákov v PKO 19. 3. 1968, Bratislava.

„Byl iniciátorem zmrtvělosti, vykonavatelem cizích instrukcí, autorem nehybnosti a šílené nudy, dirigentem národní apatie a podprůměrnosti duchovního života.“

Milan Šimečka2

2 Milan ŠIMEČKA: Konec nehybnosti, Praha 1990, s. 9.

„Bol múdry, nenormálne schopný, trpezlivý a pokorný. Husák bol nenormálny politik. To bol svetový politik.“

Jožo Ráž3

3 Karol SUDOR (ed.): Jožo Ráž: Gustáv Husák bol svetový politik, 6. 3. 2007, online: http://kultura.sme.sk/c/3178092/jozo-raz-gustav-husak-bol-svetovy-politik.html.

„Kdyby se byl věnoval chemii, fyzice, astronomii apod., mohli jsme možná mít dalšího nositele Nobelovy ceny. Ale pro historický úspěch v politice jen inteligence a pracovní zdatnost nestačí.“

Vladimír Kadlec4

4 Vladimír KADLEC: Podivné konce našich prezidentů, Hradec Králové 1991, s. 320.

„Husák ešte s niekoľkými si odsedel pár rokov pre takzv. buržoázny nacionalizmus, čo v bežnej reči by sa povedalo ‚odpor proti nadvláde Prahy a snaha po slovenskej neodvislosti‘.“

Jozef Kirschbaum5

5 Jozef KIRSCHBAUM: Boj slovenských pokolení o samostatnosť, in: Kalendár Kanadskej slovenskej ligy, roč. 12, 1964, s. 32.

„Nerobme si ilúzie, on začal tie praktiky používať, aby neskôr aj jeho zomleli. Ale zase nebol krvilačný. Bol sice ‚ železná ruka ‘ , ale nie krutovládca.“

Jozef Jablonický6

6 Jozef JABLONICKÝ: Fragment o histórii, Bratislava 2009, s. 551.

„Husák byl politik, který měl šanci, který by našel východisko ze situace v roce 1968 a podnikl by racionální kroky, aby nedošlo v Československu k vojenské okupaci. Husák byl politik, který odpovídal pokrokovým požadavkům doby.“

Lubomír Štrougal7

7 Lubomír ŠTROUGAL: Ještě pár odpovědí, Praha 2011, s. 79.

„To byl člověk moci. Jednoznačně. Fanatik politiky. Do dějin vejde jako černá figura.“

Jan Křen8

8 AÚSD, Komise, R 67, záznam rozhovoru s J. Křenem z 20. 6. 1990, s. 12.

„Je muž moci, ale i muž hlubokých lidských tragédií. Za tragédii pokládám i to, že se o něm nemluví, že propadl do zapomnění.“

Jiří Pernes9

9 TV dokument Petra Lokaje Ta lidská bezmoc moci, Česká televize 2006.

„Lze tu mluvit jistě o osobní Husákově tragédii, ale důležitější se mi zdá, že to byla nakonec tragédie pro národ…“

Zdeněk Mlynář10

10 Zdeněk MLYNÁŘ: Mráz přichází z Kremlu, Praha 1990, s. 241.

„Môžeme a aj musíme jeho politike vytýkať mnohé, ale nemôžeme poprieť, že za jeho éry Slováci dosiahli federáciu i cirkevnú provinciu.“

Imrich Kružliak11

11 Imrich KRUŽLIAK: Muž a doba. (K 65. narodeninám Dr. Jozefa M. Kirschbauma). [Původně uveřejněno v Bulletinu Svetového kongresu Slovákov č. 30 z roku 1978.], in: Blažej Belák – Peter Maruniak (eds.): Jozef M. Kirschbaum (1913 –1993), Martin 1995, s. 172.

„To je iste pravda, lenže!  – Husák jednoducho zneužil slovenský národný pohyb na svoj mocenský vzostup, a to spôsobom, ktorým podrazil národné hnutie slovenské takisto ako české.“

Jan Tesař12

12 Jan TESAŘ: Namiesto úvodu, in: Andrej Ferko: Balada o doktorovi Gustávovi Husákovi, Bratislava 1997, s. 7.

„Husák je ochoten obětovat cokoli a kohokoli – zásady, sliby, program, přátele, spolupracovníky, nedávné politické partnery, své slovo, dobré jméno a čest, jen aby dosáhl, rozmnožil a pak uchránil to, na čem mu jedině záleží – moc a slávu.“

Vilém Prečan13

13 Vilém PREČAN: Gustáv Husák prezidentem ČSSR [25. 5. 1975], in: Milan Drápala (ed.): V kradeném čase. Výběr ze studií, článků a úvah z let 1973 –1983, Brno 1994, s. 151.

„Je mu možné vyčítat mnoho, ale největší výtky dělají ti, co nic nedokázali a nikdy nedokážou. Tato doba a doba budoucí zejména by potřebovala takovéto Husáky.“

Miroslav Štěpán14

14 TV dokument Petra Lokaje Ta lidská bezmoc.

„Gustáv Husák a jeho normalizátorská kamarila patria pred súd.”

Ladislav Mňačko 15

15 Ladislav MŇAČKO: Zamatový rok [Národná obroda, 23. 10. 1990], in: Výber, 1990, č. 51–52, s. 34.

„Naopak, prichádza čas prísnej, objektívnej analýzy ich činov, rozhodnutí. […] Causu Husák nepredkladajme prokurátorom a sudcom, ale historikom, ktorí v tichu pracovne porovnajú všetky klady a zápory druhého prezidenta – Slováka.“

Ján Smolec 16

16 Viliam PLEVZA: Vzostupy a pády. Gustáv Husák prehovoril, Bratislava 1991, s. 8 a 10.

„V každém okamžiku, kdy máte pocit, že se díváte na svět neutrálně, že váš pohled je neutrální, je třeba, abyste se sám sebe trochu bál.“

Václav Bělohradský17

17 TV film Roberta Sedláčka Václav Bělohradský: Nikdo neposlouchá, ČT 2004.

Pokud jsem někomu, ať už historikovi, známému či náhodnému člověku, sdělil informaci, kým že se to vlastně zabývám, aniž bych se více snažil, strohá dvouslovní odpověď „Gustávem Husákem“ vzbudila ve většině případů zájem a přerostla v samostatné téma hovoru. Často přitom nenechala dotyčné chladnými a vybudila je i k obšírnějšímu vyjadřování vlastních názorů a hodnotících soudů. Různorodost reakcí oscilovala od vulgárního výraziva či neméně emotivního zaúkolování mé osoby, abych především vykreslil objekt mého zájmu co nejhůře, až k pohoršení nad tím, jakým způsobem dnešní média tendenčně prezentují bývalý režim a jeho politické aktéry, kteří by přitom v porovnání se soudobou situací a politikou spíše obstáli. Do značné míry jsem si nejednou vyslechl výše v citacích uvedené teze a argumentaci. Zaznamenal jsem ovšem i ohlasy u mladší generace, kde již zcela scházelo povědomí o tom, že nějaký Husák vůbec kdy byl.

Jedná se o přirozené jevy; jednak důsledek toho, že čas neúprosně pracuje a minulé děje i jejich tváře stále více upadají do zapomnění, jednak důsledek poměrně silné posmrtné životaschopnosti JUDr. Gustáva Husáka, CSc. (10. ledna 1913 – 18. listopadu 1991) či lépe řečeno jeho obrazu, který provázel a stále v nějaké podobě provází velkou část české a zejména slovenské společnosti. V posledních letech se přitom začíná o Husákovi stále více veřejně hovořit. Stává se objektem zájmu historiků, publicistů i umělců. Zádumčivě se na nás usmívá z televizních obrazovek, dokonce i z divadelních prken, která, jak se alespoň říkává, znamenají svět. Před několika lety rezonovalo sté výročí jeho narození, přičemž se uskutečnily vědecké konference či pietní setkání u jeho hrobu. Již pravidelně vzbuzuje rozruch také spor ohledně umístění Husákovy pamětní desky na jeho rodném domě v Dúbravce. A výčet rozhodně není u konce. Uvědomíme-li si, že Husák s různou intenzitou a v rozličných ohledech vstupoval šedesát let do česko-slovenského veřejného prostoru, nelze se divit, že se v něm pohybuje dodnes.

U české veřejnosti je Gustáv Husák nejčastěji spojován s kunderovskou úlohou prezidenta zapomnění, přičemž vzbuzuje rozporuplné, ale spíše – zdá se – negativní reakce. Slováci svého rodáka pojímají komplexněji a více si také připomínají předcházející s ním svázaná období a kauzy, bez jejichž znalosti lze porozumět jeho životu velmi omezeně. Politik, jenž se stal pro Čechy symbolem pro jednu periodu dějin, prožil na události bohatý a zároveň dramatický životní příběh, který je však opředen množstvím nevyjasněných otázek a bílých míst. Navíc v průběhu času vzniklo, jak to tak bývá v případě významných lidí, množství mýtů a polopravd, které byly umocněny měnícím se výkladem dějin – historik je doslova vybízen k reakci.

Osobnosti Gustáva Husáka jsem se věnoval devět let, zvolil jsem si ho jako téma svých vysokoškolských absolventských výstupů. V diplomové práci jsem se snažil rekonstruovat, jak se Husák stal „buržoazním nacionalistou“, a podrobně rozebíral jeho kauzu.18 Husákův příběh mne tenkrát nadchl natolik, že jsem mu zůstal věrný a zapsal se na doktorské studium, cestoval po domácích a zahraničních archivech, knihovnách i pamětnících. Průběžně jsem o něm uveřejňoval dílčí texty a nyní předkládám knihu, která vychází z mé disertace.19 Cílem bylo splatit historiografický dluh, kdy stále scházela podrobná a zároveň komplexní biografie o životě a díle této přední slovenské a československé politické osobnosti. Není třeba zakrývat, že se přitom jednalo o téma atraktivní nejenom pro historika, nýbrž i pro českou a slovenskou veřejnost. Domnívám se, že v těchto souvislostech se nabízel volný prostor pro rozšíření a posléze prezentaci badatelské činnosti, který se pokouším vyplnit.

18 Michal MACHÁČEK: Gustáv Husák v kauze slovenského buržoazního nacionalismu [diplomová práce] Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, Praha 2011.

19 TÝŽ: Gustáv Husák. Politická biografie se zvláštním zřetelem k česko-slovenským vztahům ve 20. století [disertační práce], FF UK, Praha 2017.

Biografie jako historiografické východisko20 má obecně bohatou minulost, a pokud je k ní přistupováno seriózně, patří mezi nejobtížnější žánry. Životopisec je totiž nucen nejenom výborně znát svého „hrdinu“, ale neméně také jeho sociální vazby a dobový kontext. Biografické práce přitom plnily v různých dobách různé funkce a byly i historiky velmi vyhledávaným druhem tvůrčí a souběžně výdělečné činnosti. Až v souvislosti s obratem v dějepisectví, který byl způsoben po druhé světové válce vlivem myšlenek francouzské historiografické školy Annales, se v anglosaském prostředí hovoří o ústupu od čistě biografických témat k sociálním dějinám a procesům, aby se o několik desetiletí později opět mohlo mluvit o renesanci životopisného přístupu a návratu konkrétního historického aktéra do historiografické hry. České a slovenské dějepisectví si v této otázce zachovalo chladnější hlavu a biografický žánr se průběžně těšil jeho velkému zájmu.

20 Obecně i na příkladu případových studií k problematice historiografických biografií viz Augustín MAŤOVČÍK – Pavol PARENIČKA: Biografistika. Stav, podoby a metodika biografického bádania na Slovensku, Martin 2005; Pavla VOŠAHLÍKOVÁ – Marie MAKARIUSOVÁ (eds.): Metodické problémy moderní biografistiky, Praha 2010; Bohumila FERENČUHOVÁ a kol.: Biografia a historiografia. Slovenský, český a francúzsky pohľad, Bratislava 2012; též příspěvky Jiřího Štaifa, Lenky Řezníkové a Lukáše Fasory in Dějiny – Teorie – Kritika, roč. 12, 2015, č. 1, s. 93 –132.

Podle historika Jacquese Le Goffa si životopisec během své práce vytváří se svým „hrdinou“ vztah, který dále rozvíjí, což je „jedno z kouzel a zároveň i největších nástrah“ jeho snažení.21 Často se přitom stává jeho advokátem, nebo naopak prokurátorem, který usiluje o legitimizaci, či delegitimizaci jeho veřejné činnosti. Oběma přístupům je společné, soudí jiný významný francouzský historik, Antoine Marès, že se prezentují jako faktograficky i interpretačně pravdivé. „Advokacii“ provozují buď sami ještě žijící aktéři či jim pozitivně nakloněné osoby. Naopak „prokurátoři“ se etablují z politických protivníků „hrdiny“, nepřejících žurnalistů, nejednou chtivých se přihřát na jeho velikosti, ale rovněž z jemu blízkých osob, které se časem staly jeho nepřáteli a snaží se zpochybňovat jeho politická rozhodnutí nebo poukazovat na jím spáchané křivdy.22

21 Citováno dle Michal KŠIŇAN: Ako napísať historickú biografiu? Prípad Štefánik, in: B. Ferenčuhová a kol.: Biografia a historiografia, s. 121–122.

22 Antoine Marès: Ako písať biografiu Edvarda Beneša? Medzi zvodmi hagiografie a hyperkritickým diskurzom, in: Tamtéž, s. 17–18.

Dnes již uplynulo více než čtvrt století od poslední razantní změny našeho politického režimu. Mimochodem, žádnému modernímu českému, respektive československému zřízení nebylo dopřáno bez přerušení tak dlouhého trvání. Domnívám se, že prodlužující se odstup umožňuje větší rozhled a tlumí vášně i účelovost. Patřím ke generaci, která již není emocionálně zainteresovaná v Husákově příběhu. Když 18. listopadu 1991 Husák zemřel, byl jsem „stár“ necelých šest let, nemám s ním žádné nevyřízené osobní účty (viz podkapitola Husákovi historici – historiků Husák). Poprvé jsem se s Husákem patrně setkal již ve školce díky knížce historika Petra Čorneje o českých panovnících s poutavými ilustracemi Jiřiny Lockerové a Pavla Majora.23 Následně mne silně zaujal jeho dramatický životní příběh – v souvislosti se slovenskými reáliemi na mne působil až exoticky – v dokumentárním filmu historika Jiřího Pernese a režiséra Karla Fuksy Takoví nám vládli,24 který pojednával o československých komunistických prezidentech. Přesto, když jsem si osobnost Gustáva Husáka o deset let později zvolil na semináři Jana Rychlíka jako vysokoškolské absolventské téma, byl (nejenom) pro mne do značné míry stále velkou neznámou.

23 Petr ČORNEJ: Panovníci Českých zemí, Praha 1992, s. 61.

24 Jiří PERNES – Karel FUKSA: Takoví nám vládli, Česká televize 1999.

Autor se svojí sestrou jako pozdní „Husákovy děti“ (léto 1989).

Zpočátku, když jsem se ještě rozkoukával, byl přítomen strohý zestárlý muž s robotickou chůzí skrývající se za tlustými dioptrickými brýlemi a floskulovitými projevy pronášenými lámanou češtinou. Trávil jsem čas s představou, kterou evokuje jeho černobílý prezidentský portrét. Obraz se však postupně měnil a nabýval barev. Starý státník přicházel o své šediny a bohatě se rozhovořil mimo rámec oficiálních projevů. Stanul přede mnou v jedné osobě normalizátor i reformátor, charismatický tribun lidu a plamenný obhájce slovenských národních zájmů, kterého se obával jak Antonín Novotný, tak Alexander Dubček a Vasil Biľak, zpočátku i Sověti. Politického suveréna vystřídal trefný publicista a vědecký pracovník Slovenské akademie věd. Před pohublým z politiky odstrčeným akademikem se dostával na scénu železný Gustáv, jenž byl spolknut svou vysněnou revolucí, statečný vězeň označovaný za zrádce a nacionalistu. Předtím paradoxně první muž Slovenska, který obratně pomáhal nastolovat po druhé světové válce nový režim založený na monopolu moci KSČ, ovšem rovněž významný aktér Slovenského národního povstání a odboje. Další nánosy času a zapomnění ukrývaly studenta bratislavské právnické fakulty, levicového intelektuála a zdatného aktivistu doby meziválečné, který fascinoval rozhodnou agitací proti fašismu a vzýváním k zápasu za sociální spravedlnost. Houževnatý, cílevědomý a ambiciózní mladík z nuzných venkovských poměrů, jenž se pral se životem a nahlas snil sen, že jednou jemu i dalším generacím bude lépe, řečeno s jeho přítelem básníkem Ladislavem Novomeským: „Ten rozprávkový chlapček nerozumne smelý, ten chlapček, ktorý skríkol hlasito, až beda, že kráľ je nahý, že nahý je celý,“ aby se po uplynutí půl století sám stal spoře oděným vladařem… Nyní, po dopsání této knihy, bych svůj vztah k jejímu hlavnímu „hrdinovi“ bez velké nadsázky označil za normalizovaný.

Husákova podoba, kterou si v paměti uchoval již málokdo (druhá polovina 30. let).

Gustáv Husák tak, jak ho zná dnešní veřejnost (prezidentský portrét; 70. a 80. léta).

K tématu jsem se průběžně snažil přistupovat z široké perspektivy a jako k otevřené diskuzi, a pokud jsem se řídil nějakým krédem, pak snad střízlivostí až kritičností k právě „vládnoucím ideálům“ a snahou nenechat se zahnat k přejímání výkladu dějin psaných jak vítězi, tak poraženými. Přesto si uvědomuji, že každé dílo je ovlivněno dobou a místem svého vzniku, stejně jako osobou pisatele, a mnoho faktorů je podmíněno intuicí a osobní zkušeností. Minulost není vlastnictvím ani kořistí, nýbrž prožitkem interpretovaným kýmkoliv z nás, za použití rozličných východisek a kritérií, a v neposlední řadě v kontextu naší přítomnosti. Proto jsem si vědom, že nabízím pouze jeden z možných pohledů a nepodceňuji ani podprahové vlivy, kterých se zákonitě nelze vyvarovat. Za jediné východisko považuji si je uvědomovat, ovšem nenechat se jimi paralyzovat, a průběžně provádět (sebe)reflexi, definovat si cíle a k nim zvolené cesty.

Z biografické práce bych rozhodně nechtěl mít „velké dějiny v malém“, kde by Gustáv Husák víceméně sloužil jen jako doplněk a z textu se vytrácel, což ovšem rozhodně neznamená, že bych rezignoval na znalost kontextu, kulturních rámců a sociálních souvislostí. Husák mi slouží jednak jako objekt mého zájmu, vyprávění z něho vychází a znovu se k němu vrací, jednak jako sonda, která rozvíjí tematická pole, jež dále rozvádím a problematizuji, přičemž průběžně se zaměřuji zejména na Husákovu veřejnou činnost, s ní související myšlenkový svět a obraz i otázku, v čem byl Husák synem své doby a kde ji přesáhl a v čem spočívá jeho význam. Husákovy vzestupy a pády provázely celé československé dějiny, jejichž důležitou rovinu vytvářely česko-slovenské vztahy a dějiny komunistického hnutí, a právě tyto průsečíky hodlám využít jako pilířová témata, čímž bude práce cíleně přesahovat biografický rámec.

Na rozdíl od některých trendů soudobé historiografie nezavrhuji pramen jako hlavní prostředek k poznání dějin a ani nerezignuji na možnost poznání minulosti tím, že bych utíkal k čisté dekonstrukci diskurzů a naraci. Domnívám se sice, že je zcela legitimní a může být také užitečné zdůrazňovat význam inovativních metodologicko-teoretických přístupů, avšak současně je nutné si uvědomit, že jejich ovládání ještě nezaručuje historiografický a obecně poznatkový přínos. Zarážející je přitom jejich místy až agresivní dikce a přehnaná kritičnost vůči konzervativnějším postupům, což mnohdy až zavání nárokem na monopolizaci „správné cesty“. Souhlasím s historikem Petrem Čornejem, že se zcela nedá zbavit dojmu, že kolikrát jde více o samoúčelnost, „vědecký snobismus“, než o tvůrčí přístup.25 Mojí volbou je pragmatické a selektivní aplikování teorií tam, kde mi poslouží jako nástroj v hledání souvislostí a jako inspirační zdroje,26 jejichž hlavní význam spatřuji také v tom, že prohlubují kritiku, a tím znejisťují.

25 Petr ČORNEJ: Historici, historiografie a dějepis. Studie, črty, eseje, Praha 2016, s. 437– 438.

26 Nejvíce mne oslovily texty: Nikolaj A. BERĎAJEV: Komunismus a křesťanství, Praha 2004, Erich FROMM: Strach ze svobody, Praha 1993 a Sigmund FREUD: Woodrow Wilson. A Psychological Study, Boston 1967. Jmenovaní autoři mne částečně inspirovali při tvorbě kapitoly o Husákově mládí a jeho myšlenkovém světu, Max Weber pak svým ideálním typem v otázce slovenského národního komunismu a historiografických narací. Max WEBER – Miloš HAVELKA (ed.): Metodologie, sociologie a politika, Praha 2009. Rovněž znalost východisek marxismu, resp. marxismu-leninismu byla pro mne nezbytná k pochopení myšlenkových kontextů, zejména v souvislosti s kampaní proti buržoaznímu nacionalismu.

Zaměřuji se převážně na politické dějiny a snažím se osvětlit motivy chování hlavních aktérů, přirozeně zvláště Gustáva Husáka, prostřednictvím kombinace narativního a výkladového přístupu. Přidržuji se poctivé analýzy, které se zatím u vytyčeného tématu nedostává. Jejím základem je široce pojatá heuristika, která pomáhá prohlubovat kritiku pramene a jež se k danému tématu hojně nabízí; přitom je až s podivem, že soudobá historiografie jí dosud plně nevyužila. Mottem práce je také přinášet nová neotřelá a zároveň, pokud to bylo možné, prověřená fakta a svědectví, proto bylo nezbytné jít ad fontes. Studium archivního materiálu a literatury doplňuji dalšími zdroji, ať už se jedná o periodika, filmovou i jinou uměleckou produkci, elektronická média či orální svědectví. Přistupuji k práci uvedeným způsobem v naději, že výsledkem bude zkvalitnění dosavadních poznatků o dané problematice, na které budou moci navázat zájemci o další poznání, třeba i s inovativnějšími východisky a nástroji.

Kniha je standardně rozčleněna na samostatné kapitoly, které se zabývají Gustávem Husákem chronologicky a jsou členěny na kratší časové úseky i tematická pole. První kapitola (1913 –1938) je zaměřena na otázky spojené s Husákovým mládím, jeho dětstvím, studiem a ranou aktivistickou činností ve studentském hnutí, spolcích a publicistice. Přináší podrobný rozbor sítě jeho sociálních vazeb a socioekonomických i psychologických faktorů, které ho přivedly ke komunistickému hnutí. Hledá odpověď na otázku, jakým způsobem se Husák vyrovnával se svým údělem, jak reagoval na události a co očekával od života a dějin, přibližuje jeho hodnotová a ideová východiska,27 charakterizuje ho jako osobnost a partnera Magdy Husákové-Lokvencové.

27 Při psaní nejen této kapitoly mi posloužila jako inspirativní zdroj teorie o generační zkušenosti. Ľubomír LIPTÁK: Generáciomer alebo… dejiny a jeden ľudský život, in: Ivan Kamenec (ed.): Nepre(tr)žité dejiny, Bratislava 2008, s. 42; sofistikovaněji Miloš HAVELKA: Česká kultura a politika před různými horizonty generační zkušenosti, in: Zbyněk Machát – Ondřej Slačálek – Milan Znoj (eds.): Nezapomenuté historie. Sborník k 70. narozeninám Františka Svátka, Brno 2007, s. 98 –104.

Druhá kapitola (1938 –1945) je orientována na Husákovu činnost a místo v protifašistickém odboji a Slovenském národním povstání, na to, jak se vyrovnával s milníky druhé světové války a pohyboval se v prostředí Slovenské republiky. Řešena je otázka jeho perzekuce a průběžně je reagováno na později vznesená obvinění vůči jeho osobě z padesátých let, která se vztahovala na Husákovy aktivity v tomto období, zvláštní pozornost je přitom věnována jeho údajným vztahům se slovenským ministrem vnitra Alexandrem Machem, účasti na exhumaci katyňských hrobů nebo jeho představám o státoprávním postavení poválečného Slovenska, zejména vizi o připojení Slovenska k Sovětskému svazu.

Třetí kapitola (1945 –1948) mapuje Husákovy politické aktivity v období tzv. třetí Československé republiky, jeho vztahy a konflikty se spolustraníky, politiky konkurenčních politických stran, zvláště Demokratické strany, či katolickou církví. Zkoumána jsou Husákova stanoviska ve státoprávní otázce česko-slovenského vztahu či k politickému procesu proti někdejším reprezentantům bývalého ľudáckého režimu Jozefu Tisovi a Alexandru Machovi, jeho taktika a aktivity ohledně parlamentních voleb, podzimní a únorové politické krize, jak se podílel na nastolení monopolu moci KSČ a nových pořádků.

Čtvrtá kapitola (1948 –1960) osvětluje vznik politické kauzy slovenského buržoazního nacionalismu a způsob, jakým byl do něj Husák včleněn. Poukazuje na stěžejní provázanost s mezinárodními souvislostmi a také poodkrývá „nesoudružské“ vztahy mezi předními stranickými funkcionáři. Dále jsou nastolovány otázky spojené s Husákovým politickým pádem, vykonstruovaným obviněním, soudním procesem a výkonem trestu. Pokouší se také osvětlit důvody toho, že Husák perzekuci ustál, a přibližuje jeho vězeňský myšlenkový svět a jeho komplikované vztahy se spoluvězni.

Pátá kapitola (1960 –1968) je věnována Husákově osudu po propuštění z vězení, analyzuje jeho cestu k právní a stranické rehabilitaci, úsilí o návrat do vrcholové politiky, potýkání s vedoucími funkcionáři KSČ, zejména Antonínem Novotným a Alexandrem Dubčekem. Všímá si a rozebírá Husákovy aktivity na poli historické vědy a publicistiky, přičemž přibližuje jeho pozice v tehdejší historiografii, včetně polemik s exilovými historiky a českým domácím historikem Václavem Králem. Kladeny jsou také otázky, jak se vyrovnával se svým postavením a novou dobou, a to i v pozici realizátora česko-slovenské federace.

Šestá kapitola (1968 –1977) dokumentuje Husákovu cestu do čela KSČ a příčiny toho, proč dokázal tak dlouho ve funkci setrvat, přičemž jsou v zorném úhlu jeho vztahy se sovětským politickým vedením. Jak a kam se posunuly jeho původní představy o procesu normalizace, jakou roli sehrál v otázce tvorby nových ideových východisek a politické praxe. Přiblížen bude jeho přerod z umírněného reformisty v normalizátora a o jaký kvalitativní posun se jednalo. Na příkladu prezidentské otázky budou poodkryty vztahy Husáka s ostatními vrcholovými straníky a zodpovězena otázka, jak se Husák stal československým prezidentem, a přitom se současně udržel v čele KSČ.

Sedmá kapitola (1977–1991) je tematicky věnována osobnějším rovinám Husákova života, například jaké mělo pro Husáka důsledky tragické úmrtí jeho druhé manželky. Přibližuje Husáka za jeho politickým zenitem, jeho vztah k perestrojce a změnám v Sovětském svazu po nástupu Michaila Sergejeviče Gorbačova, Husákovo sesazení z funkce generálního tajemníka Ústředního výboru KSČ, jeho postoje během sametového předání moci a po odchodu z politiky. Stranou nezůstávají ani zdravotní otázky, včetně Husákova úmrtí, a jeho údajný návrat do lůna katolické církve.

Závěr je pojat jednak jako shrnutí nabytých poznatků a možností dalšího výzkumu, jednak jako zamyšlení nad Husákovým významem v česko-slovenských dějinách, zvláště v souvislosti s nacionální otázkou a politikou. Poslední část knihy se pak věnuje otázce historických pramenů a historiografie, přičemž na konkrétních příkladech podrobněji mapuje vazby mezi historiky a Gustávem Husákem, o němž prezentuje typologii možných historických vyprávění.

V předkládaném textu je často operováno citacemi. Není tomu tak proto, že bych si chtěl ulehčit práci nebo úmyslně navýšit rozsah knihy, nýbrž kvůli snaze přiblížit čtenáři tehdejší atmosféru a jazyk aktérů. V této souvislosti jsem také usiloval v krajní míře o zachování slovenského znění citací, a to v původní gramatické podobě28 (z ostatních jazyků, hlavně z ruštiny a okrajově z angličtiny a němčiny jsem překládal přímo do češtiny kvůli přístupnosti textu širšímu čtenářstvu). Vedla mne k tomu především snaha o zachování autenticity pramene, v neposlední řadě také vzdor proti dnešní praxi, kdy je v českém literárním světě snaha vše slovenské překládat. Slovenština je, stejně tak jako čeština, překrásný jazyk, nevidím proto důvod, proč české prostředí o Husákovu mateřštinu ochuzovat.

28 Slovenské texty byly pouze upraveny podle dnes platných pravidel slovenského pravopisu.

Kapitola první

Mladý radikál (1913 –1938)

„Tož demokracii bychom už měli,
teď ještě nějaké ty demokraty.“

Tomáš Garrigue Masaryk

Tyto žalující a ke konci i bojovné verše byly publikovány ve studentském periodiku Svojeť a jejich autorem byl jistý „Kola“.29 Jednalo se o pseudonym, pod kterým se skrýval tehdy jednadvacetiletý čerstvý vysokoškolák Gustáv Husák, jenž jím odkazoval na baladické dílo spisovatele Ivana Olbrachta Nikola Šuhaj loupežník.30 Příběh odvážného zbojníka, který „bohatým bral a chudým dával“, ztělesňoval věčnou touhu prostých lidí po svobodě, spravedlnosti a důstojném životě a naplňoval tak obdobný mýtus jako Juraj Jánošík, jenž si vydobyl pověst prvního slovenského komunisty (komunisté propagačně využívali tyto romantizující představy již od počátku 20. let).31

29 KOLA [Gustáv HUSÁK]: Žalujem, in: Svojeť, roč. 10, únor 1934, č. 6, s. 6.

30 Rozhovor autora s V. Husákem z 9. 10. 2012.

31 Ivan KAMENEC: Začiatky marxistického historického myslenia na Slovensku, Bratislava 1984, s. 27–28.

Olbrachtovo dílo je situováno do časů první světové války a krátce po ní, tedy i do období Husákova mládí. Velká válka, jak byl v této době největší konflikt v dějinách lidstva nazývám, nezanechala za sebou jen proměnu státních hranic, ale i deziluzi a živnou půdu pro nové ideologie, stála totiž životy milionů lidí. Když se dnes projdeme po staré Dúbravce, po místní Jadranské ulici, tak skoro naproti domu, kde rodina Gustáva Husáka bydlela, stojí pomník padlým, který udává 40 jmen místních mužů, kteří kvůli cizím zájmům přišli o své životy.

„Mnozí z těch, kteří přece jen přežili, se v odpovědích na neodbytnou otázku otázek, jak se to mohlo stát, obrátili proti řádu, který ještě nedávno vypadal na civilizační triumf a důstojný život, a teď se jevil téměř jako inspirátor útoku pochybné či zneužité civilizace na lidské žití. Vzplanuly barbussovské ohně hněvu a zároveň touhy, aby bylo jinak. Odvěké přání po spravedlivé společnosti se po roce 1918 konkretizovalo v politicko-ideologických hnutích, která měla ve štítu – a některá i ve zbroji – heslo teď nejpřitažlivější, až inflační, přitom obsahově neurčité, nejednotné i jen mlhavé – socialismus.“ 32

32 Robert KVAČEK: Slovo na úvod, in: Jaroslav Pažout (ed.): Komunističtí intelektuálové a proměna jejich vztahu ke KSČ (1945 –1989), Praha – Liberec 2013, s. 12. K vlivu války na život v Dúbravce viz Katarína JAKUBČÍKOVÁ – Katarína PETKANIČOVÁ: Mamkina Dúbravka. Žikava 2015, s. 48 –57.

1.1 Dětský svět Augustína Husáka

Bouřlivý vývoj postihl i střední Evropu. Mohutné habsburské impérium, Rakousko-Uhersko, našlo ve válce svou zkázu a rozpadlo se na řadu nástupnických států. Jedním z nich bylo Československo. Velice nesourodá republika dostala do vínku nespočet svízelných problémů. Nový stát se skládal z několika historických útvarů či jejich modifikací, osídlených několika národy a etniky, z čehož pramenily národnostní rozpory a konflikty se sousedními státy.

Pomník obětem první světové války v Dúbravce.

Mapa okolí Bratislavy ze začátku 20. století. Z matričních záznamů vyplývá, že Husákův rod trvale žil v Dúbravce od konce první poloviny 19. století, kdy se tam přiženil Husákův prapradědeček Tomáš Husák z 20 km severně vzdáleného města Lozorna.

Významné místo v novém státě zaujímaly Horní Uhry (Slovensko, které bylo do té doby nedílnou součástí Uherského království) transformované na Zemi Slovenskou. Změnám v názvech neušlo ani hlavní slovenské město, Prešpurk, přejmenované v březnu 1919 na Bratislavu. Poblíže metropole na Dunaji se rozprostírala v oblasti Záhoří víska Dúbravka, která je dnes její součástí. Obec se profilovala jako čistě zemědělská oblast, kde převládalo chudší malorolnické obyvatelstvo katolického vyznání (z tisíce tamějších obyvatel asi jen pět zámožnějších rodin vlastnilo kolem pěti hektarů půdy). Lidé pracovali na svých políčkách nebo vinohradech a přebytky z úrody pak prodávali v blízké Bratislavě nebo ve Vídni. Zvláště místní druh třešní vydobyl obci proslulost, vozily se i do Prahy. Někteří méně majetní obyvatelé pak navíc chodili na letní sezónní práce a s rozvojem průmyslu se též nově otevřela možnost přivýdělku v továrnách, ve stavebnictví, na železnici či v těžařství.33

33 Podrobněji viz Ján PODOLÁK (ed.): Záhorská Bratislava, Bratislava 1986, s. 30 –39.

Dúbravka ve 30. letech 20. století. Tento snímek, stejně jako i některé další, pořídil její nejslavnější rodák Gustáv Husák.

To byl i předválečný úděl Dúbravčana Nikodema Husáka, z jehož manželského svazku s Magdalénou Husákovou, rozenou Fratričovou, vzešel na svět desátého ledna roku 1913 chlapec, po dvou dnech pokřtěný jménem Augustín.34 Stejně se jmenoval již jeho dědeček z otcovy strany a Gustáv Husák oficiálně užíval toto jméno během studií a obvykle i za války. Zajímavostí je, že jeho matka porodila tři roky před ním potomka, který nesl stejné jméno, ten však zemřel v šesti měsících na tuberkulózu.35 Tato nemoc byla příčinou četných úmrtí v tehdejší Dúbravce a brzy způsobila další tragédii v Husákově rodině. V dubnu 1914 jí totiž podlehla i samotná Magdaléna Husáková.36 Gustáv Husák tak svou matku nikdy nepoznal.

34 V matrice je udáno jméno Augustinus a v rodném listě Augustin. AŘKFB-D, matriční kniha pokřtěných, s. 57; NAČR, f. ÚV KSČ, G. Husák, k. 2, a. j. 5, rodný list Augustína Husáka z 8. 10. 1933.

35 Augustín Husák (1910 –1911). AŘKFB-D, matriční kniha pokřtěných, s. 51.

36 Tamtéž, matriční kniha zemřelých, s. 27.

Zápis z dúbravské matriky o narození a křtu Augustína (Gustáva) Husáka. Záznam rovněž obsahuje jména jeho rodičů, kmotrů, faráře Antona Moyše a místo narození (Pozsony-Hidegkút maďarsky znamená Bratislava-Dúbravka).

Rodný list Augustína (Gustáva) Husáka.

Následující měsíc byl úspěšně spáchán atentát na arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este, synovce císaře Františka Josefa I. a jeho předpokládaného nástupce. Událost se stala spouštěčem řetězové reakce válečných konfliktů, již zmíněné první světové války. Nikodem Husák musel vzápětí narukovat a bojovat v řadách rakousko-uherské armády. Během otcovy nepřítomnosti si vzala malého chlapce a jeho dvě starší sestry Katarínu a Štefánii do opatrování dúbravská babička, Nikodemova matka. „Starenka nestačila ani pri najlepšej vôli starať sa o všetko. Predsa len tri deti sú aj pre mladú ženu dosť. Ja som mala vtedy osem rokov“, vzpomínala po téměř sedmdesáti letech Katarína. „Mojou úlohou bolo starať sa najmä o malého. Nosievala som ho na rukách. Sestra aj musela ísť potom na čas do Lamače. Nedalo sa to vydržať – tri deti a z toho jedno také malé! Keď sa otec vrátil z vojny, bolo to rovnako zúfalé.“37

37 Osobní archiv V. Plevzy, a. j. 1679, text Heleny Dvořákové o mládí G. Husáka sestavený na základě vyprávění jeho sourozenců z 2. 9. 1981 [strojopis], s. 10.

Husákova nejbližší rodina před odchodem Nikodema Husáka na bojiště první světové války. Vedle něho na lavičce sedí jeho matka, dúbravská stařenka, a okolo nich nic netušící sourozenci, nejmladší z nich je 15měsíční Gustáv Husák (léto 1914).

Nikodem utrpěl v bojích na Piavě těžší zranění hlavy a ruky a zbytek války strávil po vojenských lazaretech. Domů do Dúbravky se sice vrátil, ale coby válečný invalida, proto již nemohl sezónně pracovat na velkostatcích v Rakousku či na jižním Slovensku a také ho odmítli přijmout na bratislavských stavbách, v kamenolomu nebo v bratislavské muniční továrně Patrónka, kde pracoval před válkou. Nezbývalo mu nic jiného, než aby se živil jako drobný rolník, byl ovšem i v obecních službách. Působil jako člen tamější školské stolice a ve vedení obce, krátce také zastával post starosty (1925–1927).38 Gustáv Husák líčil svého otce jako pragmatika: „Už na ľudovej škole v zastrčenej dedine nám prízvukovali mimoriadne vážnu dobu nášho narodenia: ‚z vás vyrastú budúci prezidenti a ministri…‘,“ napsal v roce 1934 a pokračoval, „len s otcom, ktorý zažil ‚staré časy‘, som sa nikdy nemohol shodnúť. Jeho stručné zhodnotenie dvoch štátnych foriem ‚čert ako diabol‘, až dnes stáva sa mi plne srozumiteľným.“39 Leccos možná napovídá i fakt, že Nikodem Husák se angažoval v meziválečném období u agrárníků a po druhém světovém konfliktu vstoupil do komunistické strany, dokonce se stal místopředsedou Revolučního národního výboru v Dúbravce.

38 NAČR, f. MV, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 78 – 79; V. PLEVZA: Vzostupy, s. 14 –15. Upřesněno rozhovorem autora s Agnešou Husákovou z 8. 6. 2011.

39 I. KOLA [G. HUSÁK]: Nadvýroba problémov. O jeden vážny problém viac, in: DAV, roč. 7, duben 1934, č. 2, s. 29.

Snímek domu na dnešní Jadranské ulici v Dúbravce, ve kterém strávil Gustáv Husák dětství. Příbytek se skládal z přední místnosti, kde se učil, kuchyně, v níž byl otevřený komín a velká pec, ve které se pekl chléb, a zadní místnosti (1948).

Ještě v září 1920 uzavřel Nikodem nové manželství, s Márií, rozenou Vilemovou, která ovdověla v lednu téhož roku.40 Vyženil další dvě dcery Júlii a Rozálii, ke kterým posléze přibyl ještě společný syn Štefan. Husákovi se přestěhovali v tento čas z dnešní Brižitské do sousední Jadranské ulice, kde zakotvili natrvalo. Ve společné domácnosti navíc bydlela Máriina sestra a matka, které spoluvlastnily tamější hospodářství. Z úředních dokumentů vysvítá, že Husákovi jej užívali a postupně také skupovali od Máriiny širší rodiny podíly menšího hospodářství, které zahrnovalo dům se zahradou a konopným polem o celkové rozloze jedné třetiny hektaru.41 Další rozšíření vlastnictví nastalo po úmrtí Nikodemovy matky, „stařenky“, o kterou se Nikodem Husák do té doby staral, a pak za zemřelou každoročně nechával pořádat mši, jak alespoň argumentoval obecnímu úřadu, aby nemusel platit finanční výlohy za nabytí její nemovitosti.42 Jisté přilepšení též nastalo po volbách do obecního zastupitelstva, kam byl Nikodem Husák zvolen za agrární stranu. V rámci první pozemkové reformy totiž došlo k rozparcelování majetku pozemkového magnáta Mikuláše Pálffyho ve prospěch drobnějších rolníků. Husákovi tak nakonec disponovali v součtu necelými čtyřmi hektary pole, které pomáhal zorávat jeden koník a kravky. Přesto neměla rodina kvůli otcově invaliditě a v jeden čas i desetičlenné domácnosti situaci snadnou a přivydělávala si na živobytí, jak se jen dalo.43

40 AŘKFB-D, matriční kniha svateb, s. 9 –10.

41 NAČR, f. ÚV KSČ, G. Husák, k. 2, a. j. 6, záležitosti advokátní kanceláře G. Husáka a V. Clementise (předvolání k soudu, poznámky, žaloby, rozsudky z 20. až 40. let 20. století).

42 SAB, pobočka Modra, f. Notářské úřady okresu Bratislava – okolí, Obvodní notářský úřad v Devínské Nové Vsi, Administrativní spisy 1900 –1933, odvolání N. Husáka proti nařčení z přírůstku hodnoty nemovitosti obecnímu úřadu v Dúbravce z 27. 11. 1932.

43 NAČR, f. MV, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 78 – 79; upřesněno rozhovorem autora s Agnešou Husákovou z 8. 6. 2011.

Mládí Gustáva Husáka ve vzpomínkách jeho sourozenců (1983)

„V rodnom dome Gustáva Husáka býva dnes jeho sestra Štefánia Brankovičová. V kuchyni pod oblokom stojí biela lavička, dvere na dvor sú otvorené, povieva v nich čipkovaná záclonka. Rovnaká záclonka je na dverách so sklenenými tabuľkami, ktoré vedú do vedľajšej izby. Tam sa Gustáv Husák narodil.

‚Pamätáte sa na to? Bolo to cez deň, či v noci?‘ spýtame sa jeho sestry Štefky.

‚Pravdaže sa pamätám. Bolo to v noci. Mali sme len túto kuchynku a izbu. Bývali sme tu všetci štyria: mama, otec, sestra a ja. Jeden brat nám umrel. Vtedy malé deti často zomierali. Mama sama žila už len niečo vyše rok po narodení najmladšieho brata.‘

‚Pamätáte sa, aká bola ?‘

‚Bola – mladá. Tá jej mladosť mi najviac utkvela v pamäti. Z jej mladosti sa šírila pohoda a istota akú sme už potom veľmi nepocítili. Inak sme mamu veľmi nepoznali. Keď zomrela, mala tridsať rokov a to človek vlastne ešte nie je hotovou osobnosťou. Bola príčinlivá a pomáhala otcovi. Postavili si tento domček, žiaľ, skoro sme sa z neho sťahovali. Mama zomrela, otec musel narukovať a my sme šli k babke. Z vojny sa vrátil ako invalid. Na hlave mal sečnú ranu šabľou a na rukách niekoľko ďalších jaziev. Robil síce okolo domu aj okolo hospodárstva, ale nemohol nič ťažkého dvíhať. Potom sa oženil. Vzal si vdovu, ktorá mala dve dcéry. Bolo nás mnoho a podmienky neboli najlepšie. Rozhodne nie také, aby sa dalo sedieť nad knihou. Ale brat sa dokázal sústrediť a nájsť si čas. Napokon, vtedy bol iný systém učenia: učilo sa naozaj priamo v škole. A on si ľahko pamätal. Nepotreboval vynaložiť veľa námahy na to, aby sa dobre učil.

Od malička horel pre spravodlivosť, rozhorčovala ho nerovnosť medzi ľuďmi, rozčuľovali ho neprávosti. Vždy ho zaujímali veci verejné a spoločné. Možno to bolo aj preto, že nemal také rodinné zázemie, ako iné deti. Možno práve to ho predurčilo, aby takto spoločensky cítil. Možno to bola aj povaha zdedená po našom otcovi, ktorý istý čas robil aj richtára. V každom prípade mal brat už ako malý chlapec veľký rozhľad a prekvapoval samostatnosťou.

Len čo trocha dorástol, doma sa mnoho nezdržiaval. A to už bol potom jeho celoživotní osud. Vždy som ho vídala iba za stolom, zahĺbeného do čítania, či do písania. Stále sa niekam ponáhľal.‘

[…] ‚Strašne rád sa učil,‘ hovorí druhá sestra Gustáva Husáka Katarína Matrková. ‚Stále sedel v knihách. Veľmi chcel ísť na gymnázium. Aj kvôli tejto svojej túžbe plakal, lebo na také čosi spočiatku nebolo ani pomyslenia. Ľúbil chlieb. Odrezal si krajec a to už bol obed.

Brat sa dobre učil a to mu uľahčovalo život na štúdiách. Dostával nejaké šaty aj topánky ako chudobný výborný študent. Keď mal 15 rokov, dostal už aj internát. Mal vždy vyvinutý zmysel pre spravodlivosť a cítil s chudobou. To bolo na ňom až nápadné. Spravodlivosť ako povahová črta. Vždy sa zamýšľal nad takými vecami, o ktorých by si človek myslel, že sa ho nemôžu týkať. Bol hĺbavý, ale aj telesne šikovný. Rád športoval – bol futbalistom – a k športu viedol všetkých. Založil spolok, ktorý mal mládež odvádzať od toho, aby chodila do šenku.“

Helena DVOŘÁKOVÁ – Jaroslav KOŘÍNEK: Dúbravka, in: Nové slovo, roč. 25, 6. 1. 1983, č. 1.

Husákova rodina v Dúbravce. Zleva nevlastní matka Mária Husáková, její dcera Julka, Ludmila Lokvencová (sestra Magdy Husákové-Lokvencové), manžel Julky, manželka Gustáva Husáka Magda Husáková-Lokvencová, dcera Julky, Nikodem Husák a Štefan Husák (1942).

Husákovy vztahy s nevlastní matkou nebyly idylické. Mária by raději viděla svého nevlastního syna pracovat na hospodářství než trávit čas v knihách. V pozdější době se vzájemně ostentativně ignorovali a dokonce se údajně ani nezdravili. Nová matka byla hluboce věřící katolička a nabízí se v této souvislosti i domněnka, zda z toho nakonec nepramenila i Husákova pozdější averze ke katolicismu. Naopak starší sestry mu kompenzovaly chybějící mateřskou lásku, staraly se o něho a nedaly na něj dopustit, zvláště blízký vztah si vytvořil se sestrou Štefánií, Štefinou, jak byla familiárně oslovována. „Usilovali sme sa mu troška nahradiť mamu. Ale to vlastne až neskôr, keď sme boli väčší a keď to naozaj potreboval už nielen v tej oblasti láskavosti, ale v konkrétnych veciach. Keď bol už študentom gymnázia a potom poslucháčom vysokej školy a keď potreboval oprať, požehliť a niekedy sa najesť domáceho jedla“, vzpomíná Štefina. „Pritom bol veľmi skromný. Pamätám sa, že našu pomoc, teda moju a sestrinu, nikdy nebral ako samozrejmosť. Vždy nám veľmi ďakoval za každú maličkosť, a ak si chcel niečo zobrať, požičať, vypýtať, aj tri razy sa opýtal, či môže.“44 Gustáv Husák měl své sestry velmi rád, později jako městský student je často chodil navštěvovat a ještě v pozici československého prezidenta za nimi jezdíval na Štědrý den na tradiční rodinné setkání do rodné Dúbravky.

44 Osobní archiv V. Plevzy, a. j. 1679, text H. Dvořákové o mládí G. Husáka sestavený na základě vyprávění jeho sourozenců z 2. 9. 1981 [strojopis], s. 4 –5.

Husákovi sourozenci na tradičním rodinném setkání o Vánocích v Dúbravce (počátek 80. let). Zprava Gustáv Husák, Štefan Husák, Katarína Matrková a Štefánia Brankovičová, jež komentovala setkání s bratrem – prezidentem následovně: „Keď príde, vždy len na chvíľu. Pripravíme chlebíčky, trochu vína, zákusky a posedíme. Zíde sa celá rodina, ktorá býva tu, v Dúbravke. Zhovárame sa. Je vždy veselý, aj keď unavený. Hovorí, že sa do tohto svojho rodného domu rád vracia, že sa tu dobre cíti.“

Gusto, jak byl Augustín Husák v běžném kontaktu oslovován, trávil volný čas v přírodě, hrami s hadrovým míčem a setkáváním s moudrými starými lidmi. Občas též vypomáhal otci na bratislavském trhu.45 1. září 1919 také nastoupil povinnou školní docházku, společně s ním navštěvovalo římskokatolickou lidovou školu v Dúbravce průměrně 60 až 100 dětí, které se mimo samotné výuky pravidelně účastnily oslav státních výročí, školních výletů či přírodovědeckých vycházek a byly také pod kontrolou školského inspektora i obvodního lékaře. Ze školní kroniky se dále překvapivě dozvídáme, že téměř polovina dětí složila v červnu 1925 abstinenční slib,46 kterým se tehdejší školská osvěta snažila předcházet nešvaru alkoholismu.

45 V. PLEVZA: Vzostupy, s. 15.

46 AHMSRB, f. Bratislavské školy, Národní škola – Dúbravka, Š4880, Kronika římskokatolické lidové školy v Dúbravce 1807–1934, s. 2–10.

Gustáv Husák vědomostně vynikal nad ostatními žáky, až to budilo údiv. „Keď niekto niečo nevedel, učiteľ povedal: ‚No, Husák, povedz mu to,‘“ vzpomíná jeho sestra Katarína.47 Za Husákovými úspěchy se však neskrývalo jednostranné biflování, nýbrž výborná paměť a přirozená inteligence. Poučení i velkou zálibu, jež mu vydržela po celý život, skýtala Husákovi četba knih, které si nosil domů ze školní knihovny.48 Neméně důležitou roli hrála Husákova ctižádost. V této souvislosti bývá pro ilustraci připomínána v různých obměnách anekdotická a snad i autobiografická historka o náhodném setkání mladičkého Husáka a jeho otce s dúbravským farářem: „Farár ho pohladil po hlávke a povedal: ‚No, Gustáv je šikovný chlapec, iste bude raz biskupom.‘ Malý Gustáv povedal: ‚Nie, ja budem raz pápežom.‘“49

47 Osobní archiv V. Plevzy, a. j. 1679, text H. Dvořákové o mládí G. Husáka sestavený na základě vyprávění jeho sourozenců z 2. 9. 1981 [strojopis], s. 12.

48 Rozhovor autora s J. Štefančinovou z 23. 9. 2012. Školní knihovna byla založena v roce 1922 a čítala 161 svazků knih. „Žiactvo [s] radosťou a pilne číta, čo je dobrým znakom túžby po vzdelaní,“ stojí v zápisu školní kroniky z konce školního roku 1923/1924. AHMSRB, f. Bratislavské školy, Národní škola – Dúbravka, Š4880, Kronika římskokatolické lidové školy v Dúbravce 1807–1934, s. 7.

49 Vyjádření historičky Marty Vartíkové v TV dokumentu Petra Lokaje Ta lidská bezmoc moci, ČT 2006. Sám Husák údajně vyprávěl v 60. letech Vartíkové tuto historku. Rozhovor autora s M. Vartíkovou 7. 12. 2012.

Husák se tak řadil mezi nejlépe hodnocené studenty, i když o stupeň horší známky zpravidla dostával z kreslení, psaní, slohu, úhlednosti písemného projevu, ručních prací a také z mluvnice a pravopisu. Pravděpodobně s radostí a pocitem hrdosti si nesl dvanáctiletý Gusto Husák 27. června 1925 domů své závěrečné školní vysvědčení, ve kterém byl hodnocen již samými jedničkami.50 Otevíralo mu totiž nové možnosti. Pomáhalo posílit argument, aby ve studiu pokračoval. To nebylo tenkrát vůbec samozřejmé, tím spíše pro jedince z nižšího sociálního prostředí. Z formálního hlediska bylo vyšší vzdělání sice přístupné všemu obyvatelstvu bez rozdílu sociálního původu, zpravidla se však jednalo o výsadu privilegovaných vrstev.51

50 AHMSRB, f. Bratislavské školy, Národní škola – Dúbravka, Š4859, třídní výkazy Augustína Husáka ze školních let 1921/22–1924/25.

51 M. ROŠKOVÁ: Pokrokové študentstvo, s. 133 –136. Ve školním roce 1925/1926 pokračovalo ve studiu pět žáků z Dúbravky na reálném gymnáziu a dva žáci na měšťanské škole. AHMSRB, f. Bratislavské školy, Národní škola – Dúbravka, Š4880, Kronika římskokatolické lidové školy v Dúbravce 1807–1934, s. 10.

„Mnohý z nás si spomenie na chvíle, keď sa odpútaval od chatrnej dedinky, od upracovaných rodičov, keď odchádzal na štúdia, aby sa stal múdrym a bohatým pánom. ‚Ej, otec, nič sa neboj! Až doštudujem, všetkým nám bude dobre‘,“ zapsal Gustáv Husák autobiografickou vzpomínku později.52 Nakonec u Husákových rodičů zvítězila uvedená obecná představa, že vystudovaný syn přinese sobě i rodině slibnou budoucnost. Rovněž zapůsobilo přemlouvání místního učitele Jozefa Töröka a zvláště faráře Antona Moyše,53 který byl ústřední postavou staré Dúbravky a bez nadsázky provázel Dúbravčany od kolébky až ke hrobu. Farář Moyš se profiloval jako slovenský vlastenec a snažil se u místních rozvíjet národní povědomí a kulturní život. Pod jeho vedením se začalo hrát v obci divadlo ve slovenském jazyku již před válkou.54 V pozdějších školních představeních vystupoval i mladičký Gusto, kterého ostatně farář Moyš také pokřtil55 a vypomáhal mu při navazujících studiích, ba ještě těsně předtím. Když Gustáv Husák skládal přijímací zkoušku na gymnázium, vyskytnul se svízelný problém, neměl tam v čem důstojném odejít. Novou obuv nakonec pomohl zakoupit právě pan farář.56 Gustáv Husák si Antona Moyše velmi vážil a vzpomínal na něho v dobrém i v pozdějších letech.57

52 G. HUSÁK [jako Ivan Kola]: Cestou menšieho odporu, in: Šíp, roč. 2, listopad 1934, č. 2–3, s. 3.

53 V. PLEVZA: Vzostupy, s. 16. Jozef Török-Turianský (1897–1985) působil v Dúbravce od roku 1921. Před ním Husáka učil Alexander Lužica. Anton Moyš (1869 –1957) byl dúbravským farářem v letech 1905 –1947.

54 Štefan BOROVSKÝ a kol.: Kronika Dúbravky, Bratislava 2006, s. 54.

55 AŘKFB-D, matriční kniha pokřtěných, s. 58.

56 Kveta SLYŠKOVÁ: Koľko cintorínov, toľko osudov, in: Dúbravský spravodajca, roč. 6, listopad 2012, č. 11, s. 19.

57 Rozhovor autora s V. Husákem z 11. 10. 2012.

Třída římskokatolické lidové školy v Dúbravce. Uprostřed dětí je učitel Jozef Török-Turianský a farář Anton Moyš. Gustáv Husák stojí jako čtvrtý zleva ve třetí řadě (1923).

1.2 Na cestě ke komunistickému hnutí

V září 1925 nastoupil Gustáv Husák na osmileté státní reálné gymnázium v bratislavské Grösslingově ulici, které od roku 1930 neslo jméno československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka. Ústav sice přijímal převážnou většinu zájemců o studium, avšak pak kladl na své svěřence velmi vysoké nároky, aby byla zachována vysoká úroveň. Za nutnost bylo považováno sebevzdělávání, na pět až sedm vyučovacích hodin denně měl žák věnovat dvě i více hodin domácí přípravě.58 O náročnosti tamějšího studia svědčí i fakt, že kvůli přílišné přísnosti bylo gymnázium dotazováno i ředitelstvím Ministerstva školství a národní osvěty.59 Ostatně z počátečního počtu 54 původních Husákových spolužáků se k maturitní zkoušce dostalo pouze jedenáct.60

58 VII. výroční zpráva českoslov. štátneho reálneho gymnázia v Bratislave za školský rok 1924/1925.

59 SAB, f. Masarykovo gymnázium, k. 1, fascikl 77/25, doplněk k protokolu k ozřejmění příčin chatrného prospěchu žactva z 3. 4. 1925.

60 Tamtéž, Š9056, Třídní katalog I. A školního roku 1925/26. Srov. tamtéž, Š9416, Hlavní protokol maturitní 1931–1935, Výkazy VIII. A z roku 1933.

Jednalo se vskutku o prestižní vzdělávací instituci, kde pod vlivem převážně českých profesorů vyrůstala budoucí slovenská elita. Gustáva Husáka například vyučoval významný český rusista a slovakista Josef Jirásek, jenž se angažoval v sociálnědemokratické straně. Mezi nejvýznamnější Husákovy spolužáky patřili budoucí operní zpěvačka Mária Kišonová-Hubová (matka herce Martina Huby) či hudební skladatel Dezider Kardoš. O ročník výše studoval budoucí právník a žalobce v politickém procesu se slovenským prezidentem Jozefem Tisem Anton Rašla, zvaný Džugo, s kterým pojilo Husáka přátelství.

Gustáv Husák jako gymnazista (1925).

Prostředí bratislavského Masarykova gymnázia, zvláště Vlčkův sebevzdělávací kroužek, ve kterém se sdružovali tamější studenti za účelem volnočasových a vzdělávacích aktivit, zprostředkovaly Husákovi širokou škálu kulturně-naučného vyžití. Divadlo, výstavy, koncerty, přednášky, kino, školní čítárna či knihovna, to vše se mu nově otevřelo. Gymnázium uspořádalo nejednu zajímavou besedu s tehdy známými osobnostmi, například s cestovatelem a vědcem Františkem Běhounkem, závodním plavcem Janem Novotným či básníkem Jánem Poničanem. Školní půda se také těšila návštěvě v Československu populárního historika a publicisty Roberta Williama Seton-Watsona či ministra školství a národní osvěty Ivana Dérera. Prezident Tomáš Garrigue Masaryk zavítal za studujícími na středoškolský internát. Živý zájem jistě vyvolala u dospívající mládeže přednáška amerického krajana George Macha o amerických ženách, prohibici, gangsterech a tehdejším starostovi Chicaga českého původu Antonínu Čermákovi.61 Zmíněný Vlčkův sebevzdělávací kroužek pořádal mimo přednášek též recitace, hudební a divadelní představení pro veřejnost. Gustáv Husák se ujímal funkce konferenciéra, přičemž si zahrál i divadelní role.62 Také navštěvoval šachový kroužek a úspěšně se zapojil do literární soutěže. Za práce na témata Norský a slovenský sedliak podľa poviedok Bjørnsonových a Kukučínových a Čo vykonala cirkev pre kultúru, které se bohužel nedochovaly, obdržel peněžitou odměnu.63

61 Tamtéž, Š-8849, Pamětní kniha, záznamy z let 1928 –1932.

62 Program XI. společenského večírku Vlčkova vzdělávacího kroužku, in: V. PLEVZA (ed.): K 70. narozeninám Gustáva Husáka. Spomienky na mladosť a štúdium – Reálne gymnázium Bratislava 1928 –1933, Bratislava 1983.

63 XIV. výročná zpráva Masarykovho štát. čsl. reál. gymnázia v Bratislave 1932/33, s. 25.

Budova Masarykova gymnázia v Bratislavě, kde Gustáv Husák získal kvalitní středoškolské vzdělání.

Gustáv Husák se pravidelně řadil mezi premianty třídy,64 avšak mimořádné studijní nadání doplňovalo silné sebevědomí a ctižádost. „Některé psychologické školy mluví o překompenzovávání pocitu méněcennosti,“ okomentoval Husákovu osobnost známý psycholog Slavomil Hubálek.65 To pramenilo především z nelehké sociální situace, kterou Husák každodenně pociťoval a s kterou se velmi těžce psychicky vyrovnával. Svědčí o tom nejen jeho texty, ale i školní záznamy, podle kterých byl nucen opustit na čas středoškolský internát kvůli dluhům,66 a dokonce se na něj vztahovala ošacovací akce, přičemž toto opatření se dotýkalo jen jednadvaceti žáků z celého gymnázia.67

64 Viz SAB, f. Masarykovo gymnázium, Š9282 až Š9289, hlavní katalogy 1925/6 –1932/3, výkazy Augustína Husáka.

65 Vyjádření S. Hubálka v TV dokumentu P. Lokaje Ta lidská bezmoc moci.

66 SAB, f. Masarykovo gymnázium, Š9452, Jednací protokol 1926 –1932, s. 973 a 986; tamtéž, Š9464, Index věcný – středoškolská péče, s. 1202; tamtéž, Š9465, s. 591 a 723.

67 Tamtéž, k. 1, fascikl 698/1927, seznam žáků, kterých se týká ošacovací akce z 20. 12. 1927.

Studium zkrátka nebylo levnou záležitostí. Husák jako student s vynikajícími výsledky měl možnost využívat různá sociální stipendia a podpory a také tak činil. Kontinuálně například dostával od kvarty celoroční stipendium 700 Kč od nadace Jána Pálffyho, přičemž se o něj mohli ucházet jen žáci s velmi dobrým prospěchem a chováním a s úředním potvrzení o „skutečné chudobě“.68 Ovšem, pro srovnání, ubytování na internátu měsíčně stálo 340 Kč. Husák byl nucen si porůznu přivydělávat. Během prázdnin pracoval v zahradnictví Valentová v Karlově Vsi, v továrně Patrónka či například nosil kufry na nádraží. Navíc vypomáhal na rodinném hospodářství, zvláště během žní.

68 Stipendium ročně získalo kolem deseti studentů Masarykova gymnázia. Tamtéž, fascikl 641/1929, Vyhláška Ministerstva školství a národní osvěty o podávání žádostí o stipendia ze studentské nadace J. Pálffyho z 25. 9. 1929.

Od druhé třídy si také začal během studia vydělávat pomocnými písařskými pracemi a doučováním bohatších spolužáků, přičemž chudým kamarádům údajně pomáhal zadarmo.69 Na své kvazi-učitelování vzpomínal dvojím způsobem, jednak že se mu dostalo pohoštění,70 jednak že si zřetelněji uvědomoval sociální rozdíly. Podle statistik většina gymnaziálních žáků pocházela ze střední třídy, ale menšinově byly zastoupeny i děti rolníků a dělníků. Pro rodiče dětí z Husákovy třídy platilo ve školním roce 1927/1928, že 29 z nich bylo úředníky či učiteli, sedm obchodníky či živnostníky, pět rolníky, tři zřízenci či dělníky a tři pracovali jako soukromníci.71

69 NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. Gustáv Husák. Záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79; Osobní archiv V. Plevzy, a. j. 1679, text H. Dvořákové o mládí G. Husáka sestavený na základě vyprávění jeho sourozenců z 2. 9. 1981 [strojopis], s. 5 a 11; Rozhovor autora s A. Husákovou z 8. 6. 2011.

70 L. ŠTROUGAL: Ještě pár odpovědí, s. 59.

71 IX. výroční zpráva čsl. štátneho gymnázia v Bratislave za školský rok 1927/28, s. 40. Obdobně tomu bylo i v ostatních třídách a v následujících letech. Viz výroční zprávy.

U Husáka se probouzela a dále rozvíjela silná frustrace a pocit sociální křivdy: „Na gymnáziu začne plebejský človiečik posudzovať mesto, svet a veci už nie z kravského horizontu. Zle je mu v pánskej spoločnosti; mizerne živený a šatený, nepozná dobré spôsoby, ba ani sa len nevie vyjadrovať úradnou českoslovenčinou […] naberá múdrosť sveta spolu s komplexami sociálnej menejcennosti. Riaditeľ či profesori ani raz nepovedia: co dělá tatínek? Pozdravujte ho. Zrejme váha otcov je v ich spoločenskom postavení a peniazoch. A tým aj spoločenská hodnota detí. Ukáže sa to pri každoročnej štatistike ‚povolania rodičov‘: univerzitný profesor, tabulárny sudca, generálny riaditeľ alebo aspoň obchodník, úradník, či železničiar. To znie hrdo. Ale roľník? A aj to je ešte naparovanie: veď poriadny roľník, gazda, nechodí na kravách a nemá problém dať korunu za písanku. Aj vyučovanie rozmaznaných detí z lepších rodín vedie k poznaniu veľkých sociálnych rozdielov. A to všetko spolu s otváraním očí nájde rozumovú bázu a vysvetlenie v marxizme. Z odporu, protestu, plebejstva, z rozhorčenia nad svetskou nespravodlivosťou. Z túžby po lepšom svete,“ ozřejmuje Gustáv Husák své motivy.72

72 G. HUSÁK: Ako sme dobýjali Bratislavu. Spomienky na Vlada Clementisa III, in: Kultúrny život, roč. 22, 18. 8. 1967, č. 33, s. 3; obdobně se vyjádřil tehdejší Husákův starší spolužák Štefan ŇUKOVIČ: O študentoch z dediny a z mesta, in: Svojeť, roč. 6, 1930, č. 9 –10, s. 260 –261.

Jako jistý bod myšlenkového zlomu uváděl následující vzpomínku: „Ako kvartáni išli sme s priateľom po ulici, a rozmýšľali sme, čoby sme mali robiť, aby ‚ten svet v budúcnosti lepšie vyzeral‘. Nemohli sme sa shodnúť.“ A do toho potkali demonstrující průvod nezaměstnaných dělníků. „Boli špatne oblečení, na tvári zrejmé stopy hladu, ale z očú im žiarila taká bojovnosť, odvaha, nadšenie, akého sme nevideli pri žiadnych parádnych oslavách a sprievodoch. Kričali a spievali. O chlebe a o slobode. Ustrašené paničky schovávali sa za brány. My sme sa ich nebáli. Veď jeden vyzeral ako môj otec, iný ako priateľov a všetci boli podobní ľudom z našej dediny. Priateľ chcel ísť s nimi. Nie, vtedy ešte sme nešli. Cestou domov hovorí mi priateľ svojím naivným spôsobom: Vieš, ja by som chcel byť nezamestnaným! A nesmiali sme sa vtedy. Vtedy sme sa rozhodli. Inštinktom srdcom, ešte témer detským.“73 V neposlední řadě se jednalo i o formu přirozeného vzdoru mladého člověka vůči společenskému systému, starší generaci, tedy také rodině.

73 Ivan KOLA [G. HUSÁK]: S kým…? in: Šíp, roč. 2, září 1934, č. 1, s. 3.

„Celá rodina, v ktorej som vyrastal, žila vo veľmi ťažkých sociálnych podmienkach, napriek tomu však triedne neuvedomelá, zaťažená náboženskými predsudkami, politickým otázkam a najmä socialistickému hnutie nevenovala žiadnej pozornosti,“ vzpomíná Husák. Důležitým faktorem, který měl na něho vliv, byl intenzivnější kontakt s nacionálně a sociálně různorodějším městským prostředím. Během letních prázdnin roku 1929 totiž pracoval jako brigádník v dělostřeleckém oddělení bratislavské zbrojovky Patrónka, kde na něho působili „ideově uvědomělejší“ dělníci,74 a od podzimu téhož roku pak začal přebývat na středoškolském internátu v bratislavské Prayově ulici.75 Není bez zajímavosti, že ve stejné ulici sídlila zprostředkovatelna práce a bydleli přední mládežničtí komunističtí agitátoři Imrich Roth s manželkou Františkou.76

74 NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. G. Husák. Záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79.

75 SAB, f. Masarykovo gymnázium, Š8986, hlavní katalog 1929/1930, výkaz třídy V. A č. 22.

76 SNA, f. PR, k. 275, fascikl KSČ – činnost při volbách 1931–1935, úřední hlášení o komunistických letácích z 16. 8. 1931, s. 209; tamtéž, k. 1152, fascikl E. Roth.

Gustáv Husák (druhý zleva ve druhé řadě) se svými spolubydlícími ze středoškolského internátu v Bratislavě (listopad 1929).

Pro dospívajícího chlapce, který znal jen rodnou vísku a její blízké okolí, to muselo znamenat velký zlom. Gustáv Husák se odpoutal od rodiny a nabýval kritičtější pohled na svět, který usměrňovali jeho levicově orientovaní spolubydlící a vrstevníci. Husák také docházel do skupiny bratislavské dělnické mládeže a Komsomolu, který pořádal recitační kroužky či prednášky na Dunajskej ulici v Bratislavě.77 Jeho gymnaziální spolužák Aquinas Mária Juraj Gabura konkrétněji vzpomíná, že Husák „asi tak v sexte – septime pod vplyvom istého oktavána si osvojil marxistickú ideológiu, študoval Marxa, Engelsa, Lenina.“78 Komsomol svou agitaci zpočátku soustředil na pracující, učňovskou a žákovskou mládež, na středoškoláky a vysokoškoláky se začínal orientovat až koncem 20. let. V této době měl poměrně malý vliv a nízkou členskou základnu, přičemž se jednalo ze čtyř pětin o slovenské Maďary. Komsomol působil jako samostatná organizace Komunistické strany Československa, která se přes něj snažila oslovit a získat mladou generaci.79

77 NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. G. Husák. Záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79 –80.

78 Róbert LETZ (ed.): Rozhovor s pátrom Aquinasom Máriom Gaburom [17. 8. 1998], in: Proglas, roč. 9, prosinec 1998, č. 3 – 4, s. 35.

79 Rezoluce ke stavu Komsomolu v roce 1925, in: Zdenka HOLOTÍKOVÁ – Milan FILO (eds.): Revolučná mládež na Slovensku v boji o dnešok. Sborník dokumentov o boji komunistickej mládeže proti kapitalizmu v rokoch 1921–1938, Bratislava 1958, s. 101; též viz Herta TKADLEČKOVÁ: Dejiny Komsomolu na Slovensku 1918 –1938, Bratislava 1964.

První světová válka znamenala velký mezník i pro socialistické hnutí, které bylo reprezentováno na budoucím československém území zvláště sociálnědemokratickými stranami. Jejich politická vedení se však v nejedněch očích zdiskreditovala tím, že podpořila vojenský konflikt, vystupovala proti rozpadu rakousko-uherské monarchie a po skončení války rezignovala na uplatňování radikálních sociálních požadavků. Nastíněné důvody a zvláště další vývoj mezinárodních událostí, zejména vznik a upevnění sovětského Ruska, přivodily rozkol v sociálnědemokratických stranách a odtrhnutí jejich radikálně socialistických platforem. V jednotlivých nástupnických zemích byly ustanoveny komunistické strany.

Komunistická strana Československa byla oficiálně založena v květnu 1921 a patřila mezi relativně největší komunistické strany na světě, přičemž v parlamentních volbách v roce 1925 skončila v celostátním měřítku za agrárníky na druhém místě se ziskem přes 934 tisíc hlasů (13,2 %). Koncem 20. let se však postupně začala zmítat v hluboké vnitrostranické krizi. Stranické vedení ovládli za podpory Moskvy zastánci prohloubení procesu „bolševizace“, jíž se strana pevněji podřizovala Komunistické internacionále, tj. Moskvě. Komunistická strana se centralizovala a začala se ostře vymezovat vůči československé státnosti i sociální demokracii.80 Radikalizací byl vzedmut odpor velké části straníků, kteří buď byli vyloučeni, či sami zanechali členství. V důsledku toho došlo od roku 1928 k rapidnímu úbytku členské základny, ze 150 tisíc na pouhých 25 tisíc osob v roce 1930.81 Komunistická strana se dostala do izolace, z které se však dokázala částečně vymanit v souvislosti s nastupující hospodářskou krizí a pak zvláště s nástupem Adolfa Hitlera k moci v sousedním Německu. Slovensko kopírovalo v procesu bolševizace české země. Rovněž tam vznikla silná opozice, jejíž činnost doznívala ještě několik let poté. Do jejich řad se však většinově nepřipojila inteligence. Levicoví intelektuálové kolem časopisu DAV se otevřeně postavili za linii prokremelského Klementa Gottwalda, který působil na Slovensku v první polovině 20. let a s dotyčnými ho pojily osobní vazby.82 Jmenovitě právník Vladimír Clementis a básník Ladislav Novomeský, o kterých ještě hojně uslyšíme, se vymezili vůči sedmi literátům a novinářům na čele s Ivanem Olbrachtem, kteří nesouhlasili s gottwaldovským vedením.83

80 K problematice viz Ladislav NIKLÍČEK: Českoslovenští komunisté mezi Kominternou a středoevropskou demokracií, in: Soudobé dějin, roč. 3, 1995, č. 2–3, s. 238 –245.

81 Jacques RUPNIK: Dějiny Komunistické strany Československa. Od počátků do převzetí moci, Praha 2002, s. 86.

82 V. PLEVZA: Davisti a KSČ, in: Nová mysl, roč. 18, 1964, č. 6, s. 717. K bolševizaci na Slovensku viz Pavol HAPÁK a kol.: Prehľad dejín, s. 156 –165.

83 …vám padlým na ducha barikádách, in: DAV, roč. 3, 1929, č. 6, s. 82.

V oficiálních životopisech Gustáva Husáka bývá zpravidla uváděno, že se dotyčný velmi rychle nadchnul pro komunistickou ideologii a již v 16 letech, tedy v roce 1929, vstoupil do Komunistického svazu mládeže. Za uvedeným tvrzením lze spatřovat pozdější snahu vyzdvihnout „ideologickou vyspělost“ mladého Husáka. Ten ovšem docházel do Komsomolu nepravidelně,84 nelze z toho tedy vyvozovat, že se hned stal skalním stoupencem politiky KSČ. Když v roce 1981 historik Viliam Plevza dopsal jednu z verzí Husákova oficiálního životopisu, napsal v ní k procesu bolševizace, že Husák byl již tehdy tak uvědomělý, že se „hrdo prihlásil“ ke Gottwaldovu vedení KSČ a plně se s bolševizací ztotožnil. Husák nejen že nesouhlasil s vydáním textu a založil jej ad acta, ale příslušnou pasáž podtrhl a připsal, že mu bylo tehdy 16 let, a takto pravděpodobně naznačil přehnanost tohoto tvrzení.85 Problém tkví rovněž v tom, že dělnické hnutí se v Patrónce začalo rozvíjet až o pár let později v souvislosti se vzrůstem nezaměstnanosti.86 To samozřejmě nevylučuje, že Husák již tenkrát nebyl nějakým způsobem ovlivněn levicovými idejemi. Pravdě blíže je ale pravděpodobně zdrženlivější tvrzení, že školní rok 1929/1930 můžeme považovat za počátek Husákovy sofistikovanější orientace na komunistické myšlenky a hnutí a až první léta třetí dekády 20. století za čas Husákova vstupu do jeho organizačních struktur.

84 Jindy Husák tvrdil, že „pracoval částečně“ v Komsomolu od roku 1930. NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. G. Husák. Záznamy a zprávy, kádrový dotazník KSČ G. Husáka ze 4. 3. 1950, s. 77.

85 AKPR, f. G. Husák, k. 34, V. Plevza: Gustáv Husák. Politik istôt a perspektív, Bratislava 1981 [strojopis], s. 29.

86 Anna MAĎAROVIČOVÁ: Revolučné robotnícke hnutie v Bratislave v rokoch 1929 –1933 [disertační práce], Ústav marxismu-leninismu UKB 1977, s. 51–52.

Ke komunistickému hnutí se Husák dopracovával postupně. Vlivem osobních vztahů, přednášek, knih a tiskovin. On sám uvádí, že četl marxistickou, zvláště německou literaturu, jelikož krom maďarské se jiné nedostávalo, stranický a pokrokový tisk, konkrétně časopis Tvorba a revue DAV, které si velmi oblíbil.87 Jistě nelze podceňovat ani vliv populárních autorů československé avantgardy, jako již zmiňovaného Ivana Olbrachta, Jiřího Wolkera či Jiřího Voskovce a Jana Wericha a dalších osobností hlásících se k levici. Brzy se u Husáka též projevil zájem o teoretické otázky a přitahovala ho i literární problematika, přičemž zejména uznával texty literárního kritika Františka Xavera Šaldy, ze kterých často čerpal inspiraci. Nabyté znalosti pak neváhal obratně uplatňovat v praxi, stávaly se mu užitečnou zbraní i štítem v politickém boji za lepší svět.88 Ve vztahu k ideologii se ovšem spíše jednalo o směs nepevných představ, které zastiňovalo politické konání, ostatně Gustáv Husák vzpomíná, že základní marxisticko-leninskou literaturu si důkladně prostudoval až během své vězeňské anabáze v 50. letech.89

87 G. HUSÁK: Spomienky okolo Davu, in: K. ROSENBAUM (ed.): DAV. Spomienky a štúdie, s. 418; NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. G. Husák. Záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79 –80; G. HUSÁK: Spomienky na Vlada Clementisa I., in: Kultúrny život, roč. 22, 4. 8. 1967, č. 31, s. 1.

88 Eugen LOEBL: Gustav Husak. A Professor Examines One of His Ex-Student, in: International Herald Tribune (Paris), roč. 6 (85), 25. 9. 1972.

89 Archiv autora, Tatjana Pecháčová: Moje stretnutie s Dr. Gustavom Husákom (květen 2015, rukopis vzpomínek), s. 4; Rodinný archiv G. Husáka, vězeňská korespondence, list G. Husáka Magdě Husákové z 29. 12. 1957. Podle předního experta KSČ na ideologické otázky v 70. a 80. letech Jana Fojtíka byl Husák zapálený a věrný komunista, ale v ideologické oblasti se zase tolik neorientoval. Rozhovor autora s J. Fojtíkem z 24. 9. 2015.

Zdravice Gustáva Husáka československému prezidentu Tomáši G. Masarykovi k jeho narozeninám (gymnaziální úloha z března 1928). Masaryk navštívil 12. října 1930 bratislavský středoškolský internát v Prayově ulici. Vzhledem k významu této události je dost možné, že se Husák, jenž v internátu přebýval, uvítání prezidenta účastnil.

Úlohu též sehrály na první pohled apolitické subjekty, kterých využívala KSČ k agitaci kvůli častým zákazům činnosti jejích přidružených organizací. Mezi takové například zčásti patřilo Etické hnutí československého studentstva,90 jehož pobočka působila v letech 1929 –1933 v Bratislavě za přispění agrárnických a socialistických akademiků. Jejích akcí, kde byla čtena levicová revue DAV a vystupoval Vladimír Clementis, se účastnili i středoškolští studenti.91 Etické hnutí také pořádalo tradiční letní studentské konference v Řadově u Brandýsa nad Orlicí, na jednu z nichž byl Gustáv Husák delegován v červnu 1930 Vlčkovým sebevzdělávacím kroužkem.92 Dobové písemnosti a pozdější svědectví vypovídají o snaze komunistů využít sebevzdělávací kroužky ke komunistické agitaci93 či k utváření paralelních „ilegálních“ kroužků, na kterých by již neparticipoval kantorský dozor. Na druhou stranu se vyskytovaly i případy, kdy sami učitelé agitovali za komunistické myšlenky.94 Husák uvádí bez bližší specifikace, že na něj měli též vliv někteří čeští učitelé.95

90 Např. Zdeněk DVOŘÁČEK: Ve škole, která nekončí, in: E. Goldstücker a kol. (eds.): Za lepší svět, s. 185; též Ludvík ŽÁČEK: Etické hnutí v Brně, in: tamtéž, s. 195.

91 SNA, f. PR, k. 90, hlášení o průběhu valného shromáždění Etického hnutí čs. studentstva z 12. 11. 1932, s. 666 – 667, 674; též viz AUKB, f. RUK, k. 123, Etické hnutí čs. studentstva v Bratislavě, oznámení Etického hnutí čs. studentstva o založení pobočky v Bratislavě akademickému senátu UK z 15. 4. 1929.

92 XII. výroční zpráva Masarykova štátneho reálneho gymnázia za školní rok 1930/31 , s. 21.

93 SNA, f. PR, k. 276, oznámení o komunistické agitaci mezi studentstvem na středních školách z 3. 5. 1933, zadržený časopis Agitátor, s. 237–242; tamtéž, záznam o zadržených komunistických instrukcí z 18. 7. 1934, s. 295.

94 Např. Viera MOURALOVÁ-ÚLEHLOVÁ: Zo začiatkov pokrokového hnutia na slovenských stredných školách, in: E. Goldstücker a kol. (eds.): Za lepší svět, s. 237; Václav STRAKA: Náš kroužek, in: tamtéž, s. 86 –87.

95 NAČR, f. MV, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79.

Přímo kryptokomunistickou organizací byl Spolek socialistických akademiků,96 který vznikl z iniciativy Davistů v souvislosti s formováním Levé fronty na Slovensku začátkem října 1927. Spolek se sice formálně prezentoval jako nadstranická organizace, jejímž cílem je propagace sociálních věd, ale ve skutečnosti byl pod vlivem komunistů, kteří z něj chtěli vytvořit silnou levicovou platformu, aby oslovili širší veřejnost, hlavně intelektuály a vysokoškolské i středoškolské studenty.

96 K činnosti SSA viz D. ČIERNA-LANTAYOVÁ: Pokrokové študentské hnutie, s. 44 –59.

Ve spolku se angažovali Vladimír Clementis, Július Maibaum-Bránik či Ján Poničan, kteří pořádali sebevzdělávání, debatní večery či pravidelné přednášky.97 Často se tak dělo ve spolupráci s maďarskými pokrokovými studenty sdruženými ve spolku Sárló, který dával Davistům k dispozici své prostory. Dle policejního hlášení z října 1932 se těchto přednášek účastnilo kolem 60 osob, hlavně slovenští studenti, a byl tam rozšiřován prokomunistický propagační materiál, zvláště revue DAV.98 Na akcích spolku přednášely takové osobnosti jako Jan Mukařovský, Julius Fučík, Adolf Hoffmeister, Zdeněk Nejedlý, Stanislav Kostka Neumann, Vítězslav Nezval, Karel Teige či Bohumír Šmeral. Gustáv Husák se údajně například účastnil přednášky Vladimíra Clementise, která se konala k 50. výročí úmrtí Karla Marxe v Zrcadlové síni bratislavské radnice.99 Bratislava však obecně nabízela široké spektrum veřejných akcí, vanul v ní prudký svěží vítr, který mladému Husákovi dodával nespočet impulsů.

97 SNA, f. PR, k. 88, letáková výzva SSA studentům k navázání spolupráce pravděpodobně z konce roku 1932, s. 328.

98 Tamtéž, policejní hlášení o činnosti SSA v kavárně Baross z 18. 10. 1932, s. 334.

99 G. HUSÁK: Spomienky na Vlada Clementisa I., in: Kultúrny život, roč. 22, 4. 8. 1967, č. 31, s. 1.

Pokud Gustáv Husák někdy hovořil o osobách, které na něho v mládí měly vliv, byl většinou nekonkrétní. Výjimku udělal v případě Eduarda Friše, rebela z bohaté židovsko-aristokratické rodiny, který od roku 1930 studoval na bratislavské právnické fakultě a organizoval prokomunisticky smýšlející středoškolské studenty. Seznámili se na počátku třicátých let a od té doby spolu udržovali kontakt. Husák upoutal Frišovu pozornost na schůzce sebevzdělávacího kroužku, kde se nebál polemizovat z levicových pozic s vyučujícím. Bližší seznámení se událo v lednu 1932 na celoslovenské poradě Komsomolu středních škol v Žilině. Friš také přiváděl Husáka na schůzky Spolku socialistických akademiků, kde ho osobně seznámil s komunistickými intelektuály Vladimírem Clementisem, Ladislavem Novomeským, Jánem Poničanem, Eugenem Löblem, Petrem Jilemnickým či Júliem Maibaumem-Bránikem,100 který společně s jistým Vágnerem vedl asi v roce 1932 nebo 1933 stranický kurz, po jehož absolvování byla Husákovi svěřena úloha, aby ideově působil mezi bratislavskými středoškolskými studenty.101

100 NAČR, f. MV, k. 23, I. Husák Gustáv, výpověď G. Husáka k osobě E. Friše ze začátku 50. let, s. 110; tamtéž, o výpovědi G. Husáka k osobě E. Friše z 14. 3. 1952, s. 189; tamtéž, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, poznatky E. Friše o stycích s G. Husákem z května 1951, s. 196.

101 Tamtéž, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 80; tamtéž, kádrový dotazník KSČ G. Husáka ze 4. 3. 1950, s. 77.

Na Husáka také mohli mít vliv komunističtí aktivisté Vladimír Vydra či Alexander Markuš, kteří byli jeho staršími spolužáky na Masarykově gymnáziu, kde Markuš již jako absolvent prokomunisticky agitoval v dubnu 1932.102 Markuš také participoval v letech 1931 až 1933 na činnosti Spolku socialistických akademiků a vedl od roku 1932 kroužek středoškolských studentů, který byl využíván k propagaci Sovětského svazu a marxismu. V kroužku rovněž přednášel již zmiňovaný Maibaum-Bránik a převládala tam německá a maďarská mládež,103 což souzní s Husákovými vzpomínkami, že v jeho kroužku byla výrazněji uplatňována němčina a maďarština než slovenština.104

102 SNA, f. PR, k. 940, fascikl 6, policejní zápisnice s A. Markušem z 21. 4. a 12. 5. 1932, s. 120 –122.

103 Jaroslav STRAKA: K dejinám protifašistického boja mládeže na Slovensku, Bratislava 1974, s. 58 – 60.

104 G. HUSÁK: Spomienky na Vlada Clementisa I, in: Kultúrny život, roč. 22, 4. 8. 1967, č. 31, s. 1.

Husák neměl sklon k hledání autorit, ba naopak, měl k nim obecně skeptický postoj a rád je shazoval, za dostatečnou autoritu převážně považoval sám sebe. Přesto se však našel jeden muž, který mu posloužil jako vzor a kterého si nesmírně vážil. Jednalo se o Vladimíra Clementise. Husák na něm obdivoval krom světonázorové orientace také přesvědčivost argumentace, akcentaci nacionální otázky, logičnost, vtip, noblesu a hlavně vzdělanost a všeobecný rozhled.105 Brzy začali spolupracovat a spřátelili se. V roce 1937 Husák převzal po Clementisovi tajemnický post v bratislavské pobočce Společnosti pro hospodářské a kulturní styky s novým Ruskem a o rok později ho Clementis zaměstnal jako právnického koncipienta ve své právnické kanceláři. Často u něj Husák i bydlel. Při častých společných setkáních debatovali o aktuálních pracovních a celospolečenských otázkách, ale také si rádi zazpívali slovenské lidové písně, v čemž nejvíce vynikal jejich společný přítel, již zmiňovaný literát Ladislav Novomeský (pravidelně se scházeli v kruhu intelektuálů v lodní kavárně Boon či kavárně Metropol, nedělní odpoledne pak patřila sledování fotbalových utkání).106 Trio přátel spojovala názorová platforma DAVu a touha radikálně změnit svět, jejich další osudy byly prodchnuty silnou nití sounáležitosti.

105 Tamtéž . Srov. V. PLEVZA: Vzostupy , s. 20 –21; Ladislav HOLDOŠ – Karel BARTOŠEK (ed.): Svědek Husákova procesu vypovídá , Praha 1991, s. 112.

106 Móric MITTELMANN-DEDINSKÝ: Na chrbte tigra, Bratislava 2001, s. 108 a 156.

1.2.1 Komunistický kněz

„Keď som bol vo vašich rokoch,“ hovořil Gustáv Husák již jako padesátník na jednom z mládežnických meetingů v bouřlivém roce 1968, „hádali sme sa, uvažovali sme, či je boh, alebo nie. Stretávali sa názory. Mojím svetonázorom bol marxizmus: nemôžem a nechcem sa ho vzdať. Niektorí ľudia tvrdia, že sme mesiáši a nevieme sa toho zbaviť. Lenže ušlechtilých myšlienok a cieľov sa človek len tak ľahko nevzdá. U mňa je to ako s láskou mladých ľudí. A bez lásky nemožno žiť. Moja tkvie v socialistickom usporiadaní spoločnosti.“107 Husákovo ideové přesvědčení se samozřejmě vyvíjelo, obecné představy o spravedlivé společnosti postupně přecházely v sympatie s radikálně socialistickými myšlenkami a nakonec i k jejich přijetí.

107 J. VAVRINEC (ed.): Čo zaujíma našich vysokoškolákov. Prečo spálili Gottwalda? in: Pravda, roč. 49, 21. 3. 1968, č. 80, s. 1.

V této souvislosti se zákonitě musela dostavit revize v mládí nuceně vštěpovaného katolicismu. „S hrôzou spomínam na tu dvadsať ročnú výchovu – drezúru na katolíka,“ zpovídal se Husák na stránkách DAVu108 a i ve svém poválečném stranickém životopisu udával, že byl až do svých 16 let pod vlivem „náboženských predsudkov a v politickej neuvedomelosti“.109 Mladý Husák sloužil jako ministrant v dúbravském kostele Svatého Kosmy a Damiána, přičemž ještě ve funkci československého prezidenta byl údajně schopen zpaměti odříkat liturgii latinské mše.110 Na gymnáziu též docházel na školní mše a hodiny náboženství, kde ovšem později polemizoval ve věcech víry s katolicky orientovanými spolužáky i katechetou. „Keď ho vyvolal, všetko síce pekne povedal, ale na záver svojej odpovede dodal, že tomu neverí,“ vzpomíná jeho spolužák Ivan Institoris.111 Jedním z katechetů, jenž vyučoval Gustáva Husáka, byl Jozef Lukačovič, spoluzakladatel Slovenského katolického skautingu a po druhé světové válce pověřenec, a tedy v jeden čas Husákův podřízený.

108 I. KOLA [G. HUSÁK]: Veľkovýroba mladých katolíkov, in: DAV, roč. 7, srpen 1934, č. 5, poslední s. desek.

109 NAČR, f. MV, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 79.

110 Vyjádření B. Chňoupka v TV filmu Karla Fuksy Takoví nám vládli, ČT 1999.

111 R. LETZ: Rozhovor s pátrom, s. 35; též T. ČERNÁK: Svedomitý študent, s. 82–84.

Gustáv Husák se již ve třicátých letech prezentoval jako ateista. Náboženské učení pojímal jako směs dogmat, manipulace a oportunismu a z ideologického hlediska jej považoval za brzdu pokroku, jež slouží k ospravedlnění nespravedlivého společenského systému, jelikož maskuje třídní boj.112 Husák proto zejména katolickou církev s velkou oblibou ironizoval a obzvlášť kritizoval její zpolitizování,113 ba varoval před slovenským klerofašismem.114 Na druhou stranu sám často užíval náboženské příměry a také si dobře uvědomoval sílu náboženské tradice, vůči které se nestavěl apriorně negativně a snažil se ji politicky využít.115

112 I. KOLA [G. HUSÁK]: Veľkovýroba mladých katolíkov, in: DAV, roč. 7, srpen 1934, č. 5, poslední s. desek; G. HUSÁK: Hovoríme o dedine, in: Svojeť, roč. 12, říjen 1935, č. 2, s. 34.

113 Např. TÝŽ: Nápor klerikálnej reakcie na školy, in: Šíp, roč. 1, květen 1934, č. 2, s. 21–22; též TÝŽ: O jednom zamestnaní, ktoré netrpí krízou, in: DAV, roč. 7, říjen 1934, č. 6, s. 95 –96.

114 I. KOLA (Šíp) [G. HUSÁK]: Čakatelia slovenskej tretej ríše v oblasti politickej, in: DAV, roč. 7, č. 3, květen 1934, s. 35 –36.

115 SNA, f. PR, k. 92, fascikl Čs. vysokoškolské sdružení pro Společnost národů v Bratislavě, policejní zpráva o debatním večírku z 2. 3. 1938, s. 532; též G. HUSÁK: Okolo jednej šesťdesiatky, in: Kultúrny život, roč. 22, 1967, č. 19, s. 6.

Vždyť i drtivá většina členů komunistické strany na Slovensku se hlásila k náboženskému vyznání, ve 20. letech 70 % ke katolicismu a pouze 4 % jako bezvěrci. Jednalo se o velký kontrast s českými zeměmi, kde se hlásilo průměrně jen 35 % členů ke katolictví a většina k ateismu.116 Gustáv Husák uváděl v úředních i stranických dokumentech, že je římský katolík, a to i po válce jako poslanec Národního shromáždění či dokonce ve stranickém kádrovém dotazníku z roku 1950.117 V této souvislosti je zajímavá skutečnost, že v obdobném stranickém dotazníku vyplnila též původně pokřtěná Husákova manželka Magda, že je „bez vyznání“, avšak že manžel je „římský katolík“.118 Rovněž jejich druhorozený syn Ján byl pokřtěn.119 Uvedený faktografický výčet se může jevit v komparaci s předcházejícími odstavci jako směs protimluvů. Vysvětlení je možné spatřovat v tom, že Gustáv Husák patrně pojímal katolictví jako pevnou součást slovenské národní identity a kultury a nestyděl se za prostředí, ze kterého vzešel. Navíc v určitých momentech se jednalo i o výhodu, například během volební kampaně roku 1946. Podle Viliama Plevzy také Husák nikdy nevystoupil z církve, věc údajně zdůvodňoval tím, že ho o to nikdo nežádal.120

116 P. HAPÁK a kol.: Prehľad dejín, s. 135.

117 APSPČR, osobní složka G. Husáka, inv. č. 899, poslanecké dotazníky z let 1945, 1946 a 1948; NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. Gustáv Husák. Záznamy a zprávy, kádrový dotazník KSČ G. Husáka ze 4. 3. 1950, s. 75.

118 Tamtéž, kádrový dotazník KSČ M. Husákové z 29. 9. 1950, s. 110 –111.

119 Rodinný archiv G. Husáka, rodný list Gustava Jána Husáka z 8. 8. 1946.

120 Rozhovor autora s V. Plevzou z 31. 1. 2013.

Socialistické, resp. komunistické ideje patřily na Slovensku mezi kulturně cizí, avšak jen na první pohled. Husák si uchoval mnohé z katolické výchovy a některé myšlenkové rámce či aspekty katolicismu našly odezvu v jeho pojetí radikálního socialismu. Ruský křesťanský filozof Nikolaj Alexandrovič Berďajev soudí, že mezi některými marxistickými a křesťanskými atributy existuje silná analogie, jelikož komunismus, ač nepřátelský vůči náboženským systémům, si sám nárokuje být náboženstvím a chce vyhovět metafyzickým potřebám lidské duše. Podle Berďajeva transformoval Karel Marx například dědičný hřích na vykořisťování člověka člověkem, respektive na třídní boj, vyvolený národ na vyvolenou proletářskou třídu pokroku, příchod Mesiáše na poslední soud kapitalismu, kdy bude zákonitě nastoleno spravedlivé království proletariátu. Marx tedy do své teorie promítal mesianistické aspirace, ze kterých komunistické hnutí těžilo velkou sílu. Problém však Berďajev spatřuje v tom, že ateismus zbožšťuje třídu a ne jednotlivce, který se proto stává sám o sobě bezcenný, z čehož zákonitě pramení antihumánnost.121

121 Viz Nikolaj A. BERĎAJEV: Prameny a smysl ruského komunismu, Praha 2004, s. 174 –207.

Obdobně hovoří také filozofové Michail Kuzmič Ryklin122 či Raymond Aron, jenž užívá pojem „sekulární“, v tomto případě „socialistické náboženství“. Marx dle jeho názoru vydláždil cestu od reality k utopii a jeho učení odhalovalo znejistěnému člověku moderní doby smysl světa řízeného komunistickým bohem – „Objektivním zákonem dějin“ – směřujícím k pokroku lidstva. Komunistická idea proto poskytovala silné emocionální uspokojení, naději a tak jako každá velká víra byla prostoupena určitým mesianismem, ironicky řečeno s Raymondem Aronem, stala se „opiem intelektuálů“.123

122 Michail K. RYKLIN: Komuninizm kak religija. Intěllektualy i Oktjabrskaja revoljucija, Moskva 2009.

123 Raymond ARON: Historie XX. století, Praha 1999, s. 150 –155.

Prolínání idejí bylo navíc umocněno silou a hloubkou slovenské religiozity, která sice vytvářela příznivější pozice politickému katolicismu, ale i komunisté jí byli ovlivněni a nuceni s ní obezřetně pracovat. Snažili se o sekularizaci křesťanství, jehož dějiny reinterpretovali jako sociálněpolitické hnutí chudých a ztotožňovali je s komunismem, ba v krajních případech označovali Ježíše Krista za prvního komunistu. Komunisty rozšiřované teze zpětně nabývaly religiózní podoby.124 Také Husákovy původní představy o sociálně spravedlivé společnosti vyplývaly z křesťanské morálky vštěpované rodinným a školním prostředím. Jako nosný pramen nám v této souvislosti slouží domácí úlohy, které Gustáv Husák vypracoval v časech gymnaziálních studií. Samotná témata měla vychovávat k úsilí o lepší svět. Dnes je těžké soudit, jak se asi tvářil kantor například na Husákovu „antikapitalistickou“ úvahu, která měla reagovat na biblický citát „Co by bylo platné člověku, kdyby celý svět získal, avšak na své duši újmy utrpěl“. Husák totiž udělal svérázný úsudek, že „Kristus namieril svoje slova proti mocným tohoto sveta, proti boháčom a kapitalistom.“125

124 Juraj BENKO: Socialistická ideológia v konfrontácii s religióznym slovenským prostredím v prvej štvrtine 20. storočia (Politizácia kresťanskej tradície a sakralizácia socialistickej vízie), in: Xénia Šuchová (ed.): Ľudáci a komunisti: Súperi? Spojenci? Protivníci? Prešov 2006, s. 17–19.

125 Rodinný archiv G. Husáka, gymnaziální sešit G. Husáka ze školního roku 1930/1931.

V těchto souvislostech i z některých dalších indicií lze usuzovat, že u Gustáva Husáka se rozvíjel pocit vyvolenosti hrát dějinnou roli, a z toho plynoucí nutkavá potřeba ukazovat směr. Historik Michal Barnovský mluví o přítomnosti „prvku mesiášství“ v Husákově povaze126 a historik Vilém Prečan přímo o „spasitelském komplexu“, který se u Husáka stal jedním ze základních motivů chování zvláště v krizových situacích.127 „Ľudia robia svoje dejiny sami. Slovenské dejiny čakajú na svojich ľudí,“ napsal Husák jako třiadvacetiletý student, jenž došel k závěru, že společnost může být změněna, ale musí se začít pro to něco dělat.128 Politická moc tak zejména představovala prostředek k jeho seberealizaci, ale také realizaci změny, „spasitelského poslání“. Ostatně sám sebe Gustáv Husák označoval v ironických metaforách za „komunistického kněze“129 a svůj vzor Vladimíra Clementise za „misionára, hlásajúceho moderné slovo božie“.130

126 M. BARNOVSKÝ: Gustáv Husák – realita a mýty, in: E. Krekovič – E. Mannová – E. Krekovičová (eds.): Mýty naše, s. 217.

127 V. PREČAN: Gustáv Husák prezidentem ČSSR [25. 5. 1975], in: M. Drápala (ed.): V kradeném čase, s. 154. Určitého mesianismu si všímá též Z. MLYNÁŘ: Mráz přichází, s. 243 –244.

128 G. HUSÁK: Študentská rukoväť, Bratislava 1936, s. 10.

129 Ján MASTILIAK: Hrsť spomienok, Michalovce 2011, s. 40 – 41; G. HUSÁK: Kľúč k pokladu, in: Nové slovo, roč. 3, 2. 8. 1946, č. 29, s. 2.

130 G. HUSÁK: Spomienky na Vlada Clementisa I., in: Kultúrny život, roč. 22, 4. 8. 1967, č. 31, s. 1.

Když jsem uvedený mesianistický motiv, vůči kterému se Gustáv Husák sám otevřeně vymezoval, řešil v rozhovorech s jeho synem Vladimírem, dostalo se mi odpovědi, že kdyby to jeho otec slyšel, „tak by sa srdečne zarehotal“.131 Samozřejmě, věc nelze absolutizovat. Neméně závažnou roli rovněž sehrály již zmiňované socioekonomické faktory. Za připomenutí zajisté stojí fakt, že v roce 1929 začala velká hospodářská krize, která brzy citelně dopadla na Československo. Rapidně se zvýšila nezaměstnanost, která snížila značné části populace možnost seberealizace, proto se dostavila frustrace a s ní radikalizace, což se explicitně týkalo i inteligence a zvláště čerstvých absolventů středních a vysokých škol.132 Takový dějinný vývoj utvrzoval u Husáka kritičnost vůči tehdejšímu společenskému systému, jehož limity tím byly více poodkryty. Školou vštěpovaný masarykovský humanismus, který pravděpodobně také přispěl k Husákově levicové orientaci, byl sice Husákovi sám o sobě sympatický, ale v konfrontaci s tíživou sociální realitou jej vnímal jako nedostačující, ba falešný: „Ej, nepravdu ste nám hovorili, pán učiteľ. Daromne horeli naše oči, keď ste nám maľoval budúcnosť. Snáď sme slobodní, ale sme – hladní. Divné je, že tak mnohí musia hladovať, aby hŕstka mala nadbytok. Na miliónový dotaz: prečo je tomu tak, odpovedá sa priblblým slovom ‚kríza‘,“ písemně se vyjádřil Husák v roce 1934.133

131 Rozhovor autora s V. Husákem z 28. 11. 2012. Otázce Husákovy konverze od katolicismu ke komunistickým idejím se věnoval i Róbert LETZ: Postoj Gustáva Husáka ku katolíckej cirkvi v rokoch 1944 –1950, in: B. KINČOK a kol.: Gustáv Husák, s. 117–123.

132 Například 74 % absolventů středních škol v Československu z roku 1933 po uplynutí jednoho roku stále nemělo pracovní pozici. Martin ŽILÍNEK: Pokrokové stredoškolské hnutie na Slovensku (1918 –1949), Bratislava 1982, s. 55.

133 G. HUSÁK: Sme zbytoční, in: DAV, roč. 7, prosinec 1934, č. 7, druhá s. desek.

Smysl pro spravedlnost, touha po lidské důstojnosti a zápas o ně patří mezi časté motivy textů mladého Husáka. Zbídačovaného a klamaného člověka, který však není ve svém údělu osamocen – v tom tkví také jeho síla a budoucí vítězství – stavěl do nevraživého protikladu k „pánům ze zámku“, vyděračským kapitalistům, kteří stojí za utrpením a ztělesňují nespravedlnost světa, a s nimiž bude nakonec po právu a násilně zúčtováno. Z této zjednodušující polarizace čišela až sociální nenávist. Výzvu k třídnímu boji společně s revolučním násilím Husák chápal jako prostředek k dosažení humánního cíle, jako obranu proti existujícímu násilí, jako historickou nutnost.134 Husák však bezduše nestavěl na ideologických floskulích, nýbrž jich využíval k emotivnímu popsání reality. Všímal si rozporů mezi oficiálně hlásanými ideami a praktickým životem: „Tedy mladý človek, pokiaľ mu fantáziu psota nezožerie, sníva o jednom blahoslavenom systéme, kde zo samej demokratičnosti sa môže stať vari i prezidentom. Ale ideály dnešnej spoločnosti majú jepičí život. Tisíce drobných událostí, skutočností a správ koriguje demokratický náter zhnitého zriadenia.“135

134 KOLA [G. HUSÁK]: Žalujem, in: Svojeť, roč. 10, únor 1934, č. 6, s. 6; SNA, Sbírka KSČ na Slovensku, inv. č. 282, neuveřejněné texty G. Husáka v časopisu Svojeť, kritická esej „Cesta do života“ a epigramická báseň „Zázrak“ z roku 1933, nebo 1934, s. 6 – 7 a 16.

135 I. KOLA [G. HUSÁK]: Nadvýroba problémov. O jeden vážny problém viac, in: DAV, roč. 7, duben 1934, č. 2, s. 29; též viz TÝŽ: Pochod proti vetru, in: Šíp, roč. 2, květen 1935, č. 7, s. 1.

Gustáv Husák čerpal z vlastní zkušenosti. Velmi silně na něho zapůsobila účast na poznávacím zájezdu, který byl organizován v srpnu 1934 Slovenským akademickým spolkem Detvan za účelem přiblížení reálného života prostých lidí.136 Husák se svojí skupinou mapoval sociální a politické poměry gemerského okrsku na středním Slovensku. Z jeho dochovaných zápisků se dozvídáme o tamější neutěšené sociální situaci, kterou způsobilo zastavení průmyslové výroby a k ní přidružených odvětví. Husák se zmiňuje až o 70 % nezaměstnanosti, bídě, pracující chudobě, vykořisťování, směnném obchodu, dětské práci, podvýživě či rozšířeném alkoholismu, pokud je ovšem vůbec za co pít. Líčí doslova návrat feudálních poměrů. V těchto souvislostech si všímal jednak stoupajícího politického radikalismu, jednak lhostejnosti a politické neuvědomělosti lidí, která nahrávala agitaci „demagogických politických parazitov“, v jeho očích zbohatlíků a farářů. „Dnes tento ľud však po mnohých skúsenostiach – od parlamentného hlasovania nič nečaká. Náprava musí prísť z vnútra spoločnosti, systému. Pasivita je dnes temer všeobecným politickým prejavom,“ zakončil Husák své zápisky z cest, ze kterých také lze odvodit jeho sympatie ke komunistickému hnutí.137

136 Viz souhrnná publicistická reflexe J. FURDÍK – Samuel TAKÁČ: Poznanie a poučenie. Nad výsledkami sociografických zájazdov po Slovensku, in: DAV, roč. 6, 1933, č. 11–12, s. 164 –166.

137 AUK, f. VA, spolek Detvan, k. 174, sociografický průzkum Slovenska 1933 –1934, sešit č. 1 (zápis dokončený 15. 8. 1934), 28s.

Bylo třeba nabídnout alternativu. Husák kritizoval americké řešení hospodářské krize. „Roosevelt znižuje životný štandart amerického robotníka, aby zaistil zisk veľkopriemyslu“, konstatoval v tisku.138 Pozitivní alternativu naopak spatřoval v opětovném spuštění průmyslové výroby, dalším využití přírodního bohatství a v industrializaci Slovenska. Uvědomoval si však, že bez státního či společenského zásahu to nebude možné, stejně jako bez zespolečenštění výrobních prostředků a posunu vývoje od individualismu ke kolektivismu. Snil o zrušení soukromého vlastnictví a bezplatném školství. „Vývoj ľudstva smeruje k tomu, aby všetci mali rovnaký podiel na moci i výsledkoch spoločnej práce.“139

138 N. J. KOLA [G. HUSÁK]: National Recovery Akt (NRA), in: Svojeť, roč. 10, 1933/1934, č. 2–3, s. 26.

139 Tamtéž, s. 25 –26; G. HUSÁK: Študent a politika, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 140.

Jako vzor propagoval sovětské zřízení, tak jak se tehdy samo prezentovalo navenek a jak si ho idealizoval. Prosazení spravedlivé společnosti pevně spojoval s touto autoritou, kterou až slepě podporoval, zbožšťoval a následoval. Na problematičnost sovětské reality, ať už se jednalo o politické procesy, ostatní formy perzekuce nebo socioekonomické potíže, bylo sice veřejně poukazováno již tenkrát – doslova senzaci i hysterické reakce vyvolala v roce 1936 kritická reportáž o poměrech v Sovětském svazu z pera francouzského spisovatele Andrého Gidea –, avšak ortodoxní komunisté to interpretovali jako přechodné problémy či protisovětskou propagandu.

Gustáv Husák reagoval apologetickými a jízlivými texty140 a patrně si nepřipouštěl pochybnosti v zásadních otázkách. Přece jen leccos bylo občas kritizováno v běžných rozhovorech, ale nikoliv veřejně, však by se tím také dotyční vystavovali hrozbě vyloučení z KSČ, které se nevyhnulo nejednomu kriticky uvažujícímu straníkovi, vzpomeňme literáta Záviše Kalandru. Již samotné pochybování bylo považováno za ideologickou nepevnost, která nahrávala ideově nepřátelskému táboru, a naopak v Sovětském svazu byla spatřována jediná síla, jež dokáže porazit fašismus a pomůže nastolit spravedlivý řád, což pochybnosti otupovalo.141

140 Např. N. S. KOLA [G. HUSÁK]: Smrť (Časová reportáž z Kremlu), in: tamtéž, s. 139 –140.

141 V. PLEVZA: Vzostupy, s. 23; Anton RAŠLA: Civilista v armáde. Spomienky na roky 1938 –1945, Bratislava 1967, s. 12; List L. Novomeského A. Novotnému z 23. 3. 1963, in: Štefan DRUG (ed.): Umenie politiky, politika umenia. Z listov Laca Novomeského. [Svazek] III., Liptovský Mikuláš 1990, s. 281. Ke vztahu KSČ a komunistických intelektuálů k moskevským procesům viz J. RUPNIK: Dějiny, s. 134 –142.

Až mrazivě ironická reakce Gustáva Husáka na antisovětskou propagandu (Svojeť, jaro 1933).

1.2.2 Dobrý Slovák

V souvislosti s politickým směřováním mladého Gustáva Husáka lze občas narazit na informaci, že se před zhlédnutím se v komunistických idejích angažoval u katolíků, či že se u nich chtěl angažovat, ale byl odmítnut.142 Na žádný pramen, který by to potvrzoval, jsem nenarazil. Podle mého názoru teze pramení z povědomí, že Husák přebýval během vysokoškolského studia na internátu Svoradov, který se profiloval jako katolická a ľudácká bašta. Tento motiv byl ostatně překrouceně využit i v kampani proti Husákovi v 50. letech.143

142 Např. vyjádření psychologa Slavomila Hubálka v TV filmu P. Lokaje Ta lidská bezmoc moci; Koloman MURGAŠ: Spomienka na mŕtveho Dr. Gusta Husáka, in: Slobodné Slovensko, roč. 47, leden/únor 1992, č. 1, s. 2.

143 Vladimír DEMEK: Profil kariéristu a buržoázneho nacionalistu Husáka, in: Obrana ľudu, roč. 5, 14. 4. 1951.

Na tento internát byli přijímáni studenti jen na doporučení kněze, katechety či katolických spolků. Nabízí se domněnka, že dúbravský farář Moyš či bývalý katecheta z gymnázia Lukačovič vypomohl Husákovi, pro kterého tato volba tenkrát znamenala z finančního hlediska nejschůdnější řešení. Gustáv Husák však bydlel na Svoradově jen první akademický rok,144 pak byl vyhozen kvůli své prokomunistické činnosti145 a nově zakotvil na internátu Lafranconi. Svoradov totiž ve svých stanovách zakazoval činnost, která mířila proti katolické církvi či byla prokomunistická,146 a v této době se již Husák veřejně angažoval tímto směrem a vzápětí se i ostře vymezoval proti tamějším praktikám.147 V tentýž čas rovněž přebývala na Svoradově další výrazná postava prvorepublikového studentského hnutí na Slovensku, Husákův politický rival, ľudák Jozef Kirschbaum (údajně dokonce bydleli na stejné chodbě),148 a právě Kirschbaum veřejně připomínal Husákův svoradovský pobyt ve svých pozdějších textech a hovořil o něm jako o odpadlíkovi, i když na druhou stranu nezapomínal dodat, že se choval vždy jako „dobrý Slovák“.149

144 AUKB, f. PF, Katalogy posluchačů, zimní i letní semestr 1933/1934, výkazy Augustína Husáka č. 371 a 339.

145 NAČR, f. MV G. Husák, k. 24, I. G. Husák. Záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 80; též M. MITTELMANN-DEDINSKÝ: Na chrbte tigra, s. 111.

146 Zpráva o činnosti Kolégiumu sv. Svoráda v Bratislave od r. 1922 do r. 1928, Bratislava 1928, s. 29 –30.

147 I. KOLA [G. HUSÁK]: Veľkovýroba mladých katolíkov, in: DAV, roč. 7, srpen 1934, č. 5, poslední s. desek.

148 AÚPV, f. M. Kvetko, složka J. Kirschbaum, list J. Kirschbauma M. Kvetkovi z 5. 10. 1972.

149 J. KIRSCHBAUM: Nad Husákovou obranou zrady myšlienky samostatnosti, in: Slovák v Amerike, roč. 76, 13. 4. 1966, č. 480, s. 2.

Nejedná se o ojedinělé hodnocení, i další jeho vrstevníci150 a později zvláště slovenská národně-katolická historiografie a publicistika akcentovali nacionální uvědomělost Gustáva Husáka, kterou stavěli do kontrastu s národnostní nevyhraněností u většiny předních komunistických funkcionářů.151 Nehledě k tomu, i dnes se můžeme setkat s hlasy, které Husáka oslavují, či naopak dehonestují hlavně jako představitele slovenského nacionalismu. Tento Husákův obraz prošel složitější genezí, jejíž začátky nás zavádí právě do meziválečného období.

150 Jozef PAUČO: Tucet poznámok, in: tamtéž, roč. 78, 18. 9. 1968, č. 607, s. 2; Imrich KRUŽLIAK: Kirschbaum – Husák – Kvetko. Predstavitelia jednej Generácie, in: týž – Ján Okáľ (eds.): Svedectvo jednej generácie, Cambridge [Kanada] 1990, s. 250.

151 Např. František VNUK: Kapitoly z dejín Komunistickej strany Slovenska, Middletown 1968.

Vznik Československa znamenal pro Slováky vymanění z maďarské dominance, avšak ani nové soužití nebylo bez komplikací. Velmi problematická byla státně propagovaná idea jednotného československého národa (ideologie čechoslovakismu). Československý stát neuznával Slováky jako svébytné etnikum a ani Slovensku nepřiznal státoprávně autonomní postavení, což bylo v rozporu s dohodami učiněnými mezi českou a slovenskou reprezentací během první světové války. Prakticky se jednalo o projev nacionalismu dominantního českého národa a zároveň o pragmatický kalkul na podporu unitárního státního zřízení, který též cílil proti obdobným požadavkům ze strany českých Němců. Paradoxně právě stupňující se slovenský odpor proti ideji čechoslovakismu společně s poměrně vysokou mírou demokratičnosti meziválečného Československa přispěly k tomu, že proces konstruování slovenského národního vědomí mohl být dokončen.

Mladá slovenská generace „mala svoje životné korene ešte v starom rakúsko-uhorskom svete, ale duchom a orientáciou patrila už novej, demokratickej Európe. Boli to už napospol odchovanci slovenských škôl – Slováci pod vlastným menom chceli vstúpiť na kolbište dejín a vlastnou účasťou zapísať sa do kontextu európskeho života.“152 Co se mohlo po roce 1918 zdát naplněním tužeb předcházejících generací Slováků, o patnáct let později už jednoduše nemohlo stačit. Ve vstřícném mezičase již zformovaný moderní slovenský národ a jeho nastupující generace, nezatížená minulostí, hledaly nová řešení nakumulovaných sociálněekonomických problémů, které ve shodě byly spojovány s nacionální otázkou. V jejich očích byla Budapešť nahrazena Prahou, na které bylo požadováno samostatnější postavení pro Slovensko. Tento proces národní sebeidentifikace se navíc, možná z dnešního pohledu nešťastně, odehrával v době krize liberální demokracie, která oslabena čelila fascinaci nacionálním socialismem a komunismem.153 Státoprávní otázka přitom sehrávala klíčovou úlohu v Husákově politické kariéře i životě, přinesla mu nejen popularitu a politický vzestup, ale také nařčení z nacionalismu a kriminalizaci. Nabízí se proto otázka, jaké faktory formovaly u mladého Husáka slovenskou identitu, jaký vztah zaujímal k ní a nacionální problematice obecně a jak s nimi zacházel.

152 I. KRUŽLIAK: Kirschbaum – Husák – Kvetko, s. 245.

153 Vlasta JAKSICSOVÁ: Kultúra v dejinách. Dejiny v kultúre. Moderna a slovenský intelektuál v siločiarach prvej polovice 20. storočia, Bratislava 2012, s. 123 –126.

Podle historika Jozefa Klačky Husákovo rodiště založili chorvatští kolonisté v polovině 16. století, kteří tam byli přesídleni z Balkánu v důsledku expanze Osmanské říše (archeologické nálezy nicméně dokládají i předešlá osídlení až z doby kamenné a bronzové).154 Původní chorvatské osídlení nám do dnešních dnů připomínají místní topografické názvy, zvyklosti, tradice či častý výskyt příjmení končících na -ič u místních obyvatel. Dúbravský kostel svatých Kosmy a Damiána sloužil jako poutní místo pro Chorvaty ze širokého okolí a tamější specifický chorvatský dialekt, čakavština, se zde vyskytoval ještě v hloubi 20. století. V rodině Gustáva Husáka se rovněž uplatňoval155 a žáci místní lidové školy si své chorvatské kořeny také připomínali různými akcemi či například zpěvem písní.156 Patnáctiletý Gustáv Husák konstatoval ve školní domácí úloze na téma svého rodiště, že chorvatština již skoro vymizela a dúbravská mluva je „veľmi zmiešaná. Chorvatština, slovenčina a čeština splynuli v jednu reč a touto rozpráva dnešné obyvateľstvo“ s tím, že je používáno i mnoho slov maďarských a německých.157 Husák býval přesto klasifikován ve škole ze slovenského jazyka na výbornou, stávalo se však, že jeho rané písemné projevy obsahovaly čechismy, čehož proti němu neváhali dehonestačně využívat jeho ideoví oponenti.158

154 Jozef KLAČKA: O počiatkoch Dúbravky, dostupné online: http://www.dubravka.sk/sk/Mestska-cast/Historia-mestskej-casti-Dubravka/O-pociatkoch-Dubravky.alej.

155 Rozhovor autora s A. Husákovou a R. Józsovou z 8. 6. 2011.

156 AHMSRB, f. Bratislavské školy, Národní škola-Dúbravka, Š4880, Kronika římskokatolické lidové školy v Dúbravce 1807–1934, s. 6.

157 Rodinný archiv G. Husáka, školní sešit G. Husáka ze školního roku 1927/1928.

158 Odkaz redakcie, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, druhá s. desek.

Gustáv Husák píše o svém rodišti (gymnaziální úloha z února 1928).

Husákovo národní vědomí se přirozeně rozvíjelo ve školním prostředí, ale také skoro každodenním kontaktem s nacionálně kontrastní Bratislavou. Ve městě na Dunaji žili Maďaři, Němci, silná židovská komunita a čeští úředníci, tudíž Slováci netvořili většinu zdejší populace. Za zdroj sofistikovanější názorové inspirace Husákovi posloužil časopis DAV, který vycházel s několika přestávkami v letech 1924 –1937 a disponoval podle policejních hlášení i vzpomínkových textů značným vlivem na prokomunistické formování mladých studentů.159 Mezi nejvýznamnější přispěvatele patřili Vladimír Clementis, Ladislav Novomeský, Daniel Okáli, Ján Poničan, Peter Jilemnický, Andrej Siracký a Fraňo Kráľ. Jednalo se o mladé levicově smýšlející intelektuály s právnickým či pedagogickým vzděláním, kteří neskrývali slovenské národní cítění a současně prokomunistickou orientaci. Gustáv Husák vzpomíná, že již na gymnáziu mu „veľmi k srdcu prirástol DAV a s ním aj Clementis a Novomeský, i keď som ich vtedy poznal iba podľa mena. Voľajako hovorili zrozumiteľnejšou a domáckejšou rečou.“160

159 SNA, f. PR Bratislava, k. 303, oznámení policejního komisariátu v Rimavské Sobotě Prezidiu zemského úřadu v Bratislavě z 10. 6. 1929, s. 986.

160 G. HUSÁK: Ako sme dobýjali Bratislavu. Spomienky na Vlada Clementisa III., in: Kultúrny život, roč. 22, 18. 8. 1967, č. 33, s. 3.

Navzdory školou vštěpovanému československému vědomí rozvinulo se během gymnaziálních studií Husákovo slovenské národní cítění do takové míry, že se již pouštěl do polemik s českými profesory. Například se ozval, když byli probíráni v nepoměrném zastoupení čeští a slovenští spisovatelé: „Pán profesor, prečo sa nemôžem o slovenských spisovateľoch dozvedieť viac? Neviem už, čo mu pán profesor odpovedal, ale milý Gusto dostal od vedenia školy pokarhanie,“ vzpomíná jeho spolužačka Mária Kišonová-Hubová.161 Husák později s dávkou humorné nadsázky napsal, že jeho předci v rodné vísce „vysedeli slovenskosť okolia Bratislavy“ bez přičinění obrozenců proti náporu Maďarů, Němců i Turků. Na své slovenskosti si přitom až ostentativně zakládal, přičemž velmi rád zdůrazňoval její plebejskost, kterou pozitivně stavěl nad slovenské tradicionalistické národovectví.162

161 Mária KIŠONOVÁ-HUBOVÁ – Terézia URSÍNYOVÁ (ed.): Volali ma Mimi, Bratislava 2001, s. 19. Kritika tohoto nepoměru ve výuce se objevovala i veřejně. Viz Národná výchova na slovenských stredných školách, in: Svojeť, roč. 9, září 1932, č. 1, s. 11–12.

162 G. HUSÁK: Ako sme dobýjali Bratislavu. Spomienky na Vlada Clementisa III, in: Kultúrny život, roč. 22, 18. 8. 1967, č. 33, s. 3; J. TESAŘ: Namiesto úvodu, s. 7 a 10. Není bez zajímavosti, že motiv plebejskosti sloužil na Slovensku zvláště v 70. a 80. letech k legitimizaci tehdejšího režimu, který byl přitom definován a zobrazován jako přirozené vyústění národněemancipačních snah prostých Slováků.

Gustáv Husák čím dál více pojímal nacionální otázku třídní optikou. Klíčem k jejímu řešení se především mělo stát vyřešení sociální problematiky.163 Husák vnímal nacionalismus dvojího druhu: „Nakoľko nacionalizmus vyčerpáva súhrn citov, ktorými je jednotlivec pripútaný k svojmu národu ako celku, jemu citove, osudom, vývojom, rečou, kultúrou atď. príbuznému – nutno nacionalizmus uznať.“ Střetem dvou a více těchto nacionalismů pak vznikal v Husákových očích nacionalismus „výbojný“ a „šovinistický“. Aby se tomu zamezilo, mělo dojít k odbourání soukromého vlastnictví jako „příčiny zla“, ze kterého vyrůstal uvedený antagonismus. Takový výklad předložil Husák ve svých dvaceti letech.164

163 G. HUSÁK: Príklad študentov pracujúcej mládeži, in: DAV, roč. 8, duben 1935, č. 3, s. 46; TÝŽ: Na nových cestách, in: Šíp, roč. 3, listopad 1935, č. 2, s. 1.

164 N. S. KOLA [G. HUSÁK]: Stanislavovi, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 141–142.

Husák si udržoval kritický vztah k režimu meziválečného Československa, avšak později uznával, že účinně pomohl slovenskému národu rozvinout národní, politické i třídní vědomí, kulturní vyspělost, a že česko-slovenské soužití přispělo k demokratizaci Slovenska. „Bola to 20ročná škola politickej demokracie“, konstatoval po druhé válce.165 Velké nedostatky ovšem spatřoval v sociální a nacionální oblasti, přičemž nesouhlasil s myšlenkou čechoslovakismu, tedy uznával Slováky jako svébytný národ, pro nějž žádal rovnocenné postavení v republice. Například veřejně poukazoval na nepoměr v otázce financování a dostupnosti školství na Slovensku v porovnání s českými zeměmi a volal po nápravě.166

165 Projev G. Husáka na 15. zasedání pléna SNR z 22. 3. 1948, in: Společná česko-slovenská digitální parlamentní knihovna, online: http://www.psp.cz/eknih/1946snr/stenprot/015schuz/s015001.htm.

166 G. HUSÁK: Študentská rukoväť, s. 38 –39; TÝŽ: K programu sociálnej komisie SSŠ, in: Svojeť, roč. 11, duben/květen 1935, č. 8 –9, s. 198 –199.

Husák také neváhal nařknout vedení Ústředního svazu československého studentstva kvůli údajné asociální politice z „maďarofilství“ a neznalosti slovenských specifik. „Jsme pro vás národem, kterému můžete těžko rozuměti,“ vyslovil se na zasedání svazu, když se stavěl do role reprezentanta nejen slovenských studentů, ale rovněž slovenského národa, který byl většinově tvořen nižšími sociálními vrstvami. Husák prosazoval v této souvislosti rozšíření sociálních podpor a stipendií,167 a tím explicitně upozorňoval na propojení sociální a nacionální otázky. Za jeden svůj meetingový projev, v němž zmínil, že slovenské pracující „vydierajú a zdierajú“ Maďaři i Češi, byl dokonce policejně vyšetřován.168 Husák si vysloužil za své postoje uznání jak u slovenských socialistických, tak nesocialistických kruhů. Komunistické autority ho hodnotily jako dobrého řečníka, zejména když mluví ke Slovákům, a braly v potaz i jeho blízké vazby s ľudáky.169

167 AUK, f. VA, ÚSČS, k. 381, Zápisnice z valného shromáždění ÚSČS z 10. 3. 1935, s. 7; tamtéž, k. 128, Zápis valného shromáždění ÚSČS v Praze z 21.–22. 3. 1936, s. 28 a 34.

168 SNA, f. Torza písemných pozůstalostí 1902–1980, k. 19, a. j. 188a, policejní dokumentace k vyšetřování projevu G. Husáka na komunistickém shromáždění v Myjavě z 23. 8. 1936.

169 RGANI, f. 5, op. 109, d. 11997, reference K. Černockého k osobě G. Husáka z 28. 4. 1941, s. 5.

Husákova kritická reakce na ľudácké a autonomistické projevy na Pribinových slavnostech v Nitře, kterých se účastnil (DAV, květen 1934).

V těchto souvislostech je však nutné zdůraznit, že Husák rozhodně nepatřil mezi stoupence nacionálního šovinismu, vůči kterému se naopak veřejně vymezoval a zesměšňoval jej. Ostatně Husákovy ofenzivní projevy nejednou cílily právě na adresu ľudáků, jak byli pojmenováváni stoupenci a členové nacionálně vyhraněnější Hlinkovy slovenské ľudové strany, která se tehdy řadila mezi nejsilnější politické subjekty na Slovensku. „Sú proste hrdí, že sú národní. Ať sme blbí, jen když jsme zdraví! Nech padajú ľudia od hladu, to ich nemôže interesovať, lebo ich cieľom je ‚blaho slovenského národa‘, a nebudú sa starať o vyhladovaného ‚jednotlivca‘, – a potom sú momentálne hrdí, že sú národní. Že nemajú programu? Že nevedia, čo chcú? Že zavádzajú pracujúci ľud? Že štvú šovinistickým pogromom? Cez všetko prejdú so vztýčenou hlavou, lebo ‚sú hrdí, že sú národní‘,“ písemně se projevil v červnu 1934 čerstvý vysokoškolák Gustáv Husák na stránkách DAVu. Ľudácký autonomismus považoval za prázdný a primitivní způsob vyjádření nespokojenosti a za podvod na sociálně slabším obyvatelstvu, jelikož jeho realizace dle jeho názoru především nahrávala vyšším vrstvám. Příčinu zvedající se vlny nacionálního šovinismu spatřoval v ekonomickém boji elit o privilegované postavení, nevědomosti i lidské hlouposti a navíc jej vizionářsky považoval za předstupeň fašismu.170

170 Ivan KOLA [G. HUSÁK]: Na vlnách nacionalizmu, in: DAV, roč. 7, června 1934, č. 5, s. 71; TÝŽ: Čakatelia slovenskej tretej ríše v oblasti politickej, in: tamtéž, květen 1934, č. 3, s. 35 –36; Michael MUDRY-SEBIK: Czechoslovakia. Husak Takes the Helm, in: East Europe, roč. 18, 1969, č. 5, s. 4.

1.3 Proti větru!

„Máme zdravé ruky, modzky, rôzne talenty, máme chuť k práci, ohromnú vôľu tvoriť, budovať šťastie pre seba a pre celý ľudský kolektív – ale zostávame bezmocní pred bránou bigotnosti daného spoločenského poriadku. […] Je nás veľa, a máme moc. Preto náš pochod proti vetru skončí víťazne,“ narážel Gustáv Husák na známou píseň Jiřího Voskovce a Jana Wericha Proti větru,171 která později zaznívala v divadelní hře Balada z hadrů. Také z dalších Husákových textů, ale i konání lze vycítit skálopevné přesvědčení o správnosti a zároveň determinovanosti vysněné komunistické cesty, která pomocí objektivního zákona dějin směřuje k vytvoření, řečeno opět s geniální dvojicí Osvobozeného divadla, nebe na zemi – spravedlivé společnosti. Zbývalo však dostat na cestu pokroku i ostatní.172

171 G. HUSÁK: Pochod proti vetru, in: Šíp, roč. 2, květen 1935, č. 7, s. 1.

172 TÝŽ: Po ceste pokroku, in: Šíp, roč. 3, říjen 1935, č. 1, s. 2.

Husákův úvodník (Šíp, květen 1935).

1.3.1 Raná aktivistická činnost

Husák začal s aktivistickou činností již na gymnáziu, kde participoval ve Vlčkově sebevzdělávacím kroužku, později i jako funkcionář. Ve školním roce 1929/1930 byl zvolen do jeho výboru, posléze postupně zastával funkci tajemníka, místopředsedy a nakonec předsedy, přičemž se účastnil jako delegát zasedání středoškolské komise Svazu slovenského studentstva v březnu 1933 v Tatranské Lomnici a rok předtím v Trenčíně. V posledních ročnících měl slavnostní projevy o významu 28. a 30. října. Také hovořil na studentských shromážděních, která se konala na počest výročí smrti Milana Rastislava Štefánika a narozenin prezidenta Osvoboditele, Tomáše Garrigua Masaryka.173

173 XIII. výroční zpráva Masarykova štátneho čsl. reál. gymn. v Bratislave 1931/32, s. 15 a 17;XIV. výroční zpráva Masarykova štátneho čsl. reál. gymn. v Bratislave 1932/33, s. 19 a 21.

V rámci sebevzdělávacího kroužku měl Husák různé vzdělávací přednášky, z jejichž názvů je znát, že se snažil vtáhnout na školní půdu i aktuální ožehavá témata: Je dôležitý racionalizmus a aký, jeho neprijateľné extrémy, Socializmus, Študent a kultúra, Pomer študenta k študentke a naopak či Vývin politického presvedčenia.174 V posledně zmiňované přednášce se Husák vyslovil proti automatickému přejímání politického přesvědčení od otců, a naopak nabádal k vytváření si vlastních názorů a volal po školní osvětě o jednotlivých politických směrech. „Nech si môže každý vybrať, čo považuje za najprospešnejšie.“ Závěr přednášky však nemohl nikoho nechat na pochybách o politické orientaci samotného přednášejícího: „Politiku nemožno odďaľovať, musíme si jej všímať, musíme kráčať s duchom doby. Treba ísť však do ľava, keď nechceme ísť do zadu.“175 Upravený text přednášky posléze vyšel na jaře 1933 ve studentském periodiku Svojeť,176 ve kterém prezentoval Husák pravděpodobně vůbec poprvé své písemné projevy.

174 G. HUSÁK: Vlčkov vzdel. krúžok pri Masarykovom r. gymnáziu v Bratislave, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 145.

175 Zápisnice z členské schůzky Vlčkova sebevzdělávacího kroužku ze 17. 12. 1932, in: V. PLEVZA (ed.): K 70. narozeninám Gustáva Husáka, Bratislava 1983.

176 G. HUSÁK: Študent a politika, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 139 –140.

Je pikantní, avšak pro uvedené období nikoliv neobvyklé, že paralelně publikoval jak články pod svým pravým jménem, tak radikálnější texty podepsané jako Ivan či S. N. Kola. Skrývání totožnosti mělo hlavně praktické opodstatnění, jelikož kvůli zákazu politizace středoškolských studentů by se jinak vystavoval hrozbě ztráty stipendií a sociálních podpor a v krajním případě i vyhození ze školy,177 což obdobně platilo i pro vysokoškolské období. Jak již víme z úvodu této kapitoly, Husák zvoleným pseudonymem odkazoval na román Ivana Olbrachta Nikola Šuhaj loupežník, který vyšel v březnu inkriminovaného roku 1933. Do té doby tedy musel případně užívat jiný, nám doposud neznámý pseudonym.178

177 -n-.: Zákaz politizovania stredoškolákov, in: Svojeť, roč. 3, září 1926, č. 1, s. 29. Nařízení ministerstva školství a národní osvěty z roku 1921, známé jako Šustovo nařízení, zakazovalo středoškolákům být členy jakékoliv politické organizace či spolku a taktéž se účastnit jejich akcí. Dovolena byla pouze participace na vzdělávacích kroužcích.

178 Husák také nebyl vždy uváděn jako autor; podle stylu psaní lze soudit, že napsal i některé bezejmenné, resp. redakční články např. v časopisu Šíp. Literární pseudonymy používal také během SNP (P. Kollár) a po válce (Peter Oravský, P. Trnka či Historicus).

Husák sice posílal příspěvky do Svojeti pod svým pravým jménem již předtím, ale redakce je neuveřejnila. Dá se tak usuzovat dle dřívějšího ohlasu redakci od jistého Iga, který se domáhal, aby v časopisu vznikla „Červená rubrika“ a úvahy Gustáva Husáka byly na titulní straně. Redakce odpověděla, že žádnou takovou rubriku nezřídí a Husákovy příspěvky klidně umístí na titulní stranu, ale až budou na patřičné úrovni.179 Za tímto bojkotem stál nový šéfredaktor Svojeti a předseda středoškolské komise Svazu slovenského studentstva agrárník Michal Múdry-Šebík, který Husáka znal, byl totiž jeho o rok starší spolužák z gymnázia, kde před ním zastával funkci předsedy Vlčkova sebevzdělávacího kroužku. Múdry-Šebík nejen že levičácké články bojkotoval, ale navíc oznámil na policii, že obdržel články „takého silného komunistického náteru“, že je nemohl uveřejnit, jelikož „by sa nimi ľahko bola nakazila duša stredoškolského študentstva“. Jako důkaz připojil ke svému oznámení texty levicového studenta Mórice Mittelmanna-Dedinského a také soubor textů Gustáva Husáka, přičemž upozorňoval, že další jeho „veľmi komunistické“ rukopisy ztratil.180

179 Odkaz redakcie, in: Svojeť, roč. 9, leden/únor 1933, č. 5 – 6, předposlední s. desek.

180 SNA, Sbírka KSČ na Slovensku, inv. č. 282, hlášení M. Múdreho-Šebíka Policejnímu ředitelství v Bratislavě o agitační činnosti M. Mittelmanna-Dedinského z 23. 8. 1934, s. 3. Srov. V. PLEVZA: Vzostupy, s. 18.

Husák takovýto přístup kritizoval a rovněž se ohradil proti argumentu apolitičnosti periodika: jednak upozorňoval, že časopis bez problému uveřejňoval texty agrárníků, jednak apolitičnost vykládal jako skrytou političnost, jelikož nevyjadřování se k politickým otázkám znamenalo v konečném důsledku schvalování oficiální politiky. Redakce se ohradila: „Išlo nám o vec a zdá sa nám, že trafená hus zagágala.“ Paradoxně hned pod touto odpovědí redakce znovu reagovala na Husáka, avšak jako na Kolu, kritizovala jeho příspěvky a žádala, aby odkryl svou anonymitu.181 Jindy vzkazovala: „Ty – myslím – rozdeľuješ všetko na proletárske a buržujské a všetko proletárske vychváliš do neba.“182 Anebo Husáka upozorňovala: „I keď máš radikálne názory, píš tak, aby sme sa ani bez škrtov nedostali do konfliktu s cenzorom.“183

181 Odkaz redakcie, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, druhá s. desek.

182 Odkazy redakcie, in: Svojeť, roč. 10, 1933, č. 1, druhá s. desek.

183 Odkazy redakcie, in: tamtéž, č. 2–3, druhá s. desek.

Husák také napsal několik kulturně orientovaných textů,184 ale očividně raději se vyjadřoval k celospolečenským otázkám. Například k otázce falešné politické korektnosti v popisu kapitalistického systému, konkrétně nezaměstnanosti inteligence, čehož příčinu spatřoval v celospolečenské krizi a nespravedlivém hospodářském zřízení.185 Jindy zase žertovnou formou polemizoval s antisovětskými či protikomunistickými články.186 Vůbec vtip a kousavá ironie, které však mnohdy přecházely v sarkasmus až v zesměšňování a znevažování názorového oponenta, charakterizují Husákův písemný i rétorický projev.187 S obdobným stylem se setkáváme u Husákova vzoru Vladimíra Clementise. Husák v této souvislosti vzpomíná, že měl v mládí spíše sklon k vážnosti, což bylo v kontrastu se silným životním optimismem a žertéřstvím Davistů.188 Možná právě zde čerpal inspiraci. Mezi hlavní rysy Husákova literárního stylu patřila jadrnost, konfrontačnost, nekompromisnost i zanícenost, hlavně však výsostná političnost. Husákovy texty povětšinou byly věcné a nechyběla jim neotřelá forma, která zaujala a budila jak pozitivní, tak negativní reakce.189

184 G. HUSÁK: Rodí sa slovenský film! in: tamtéž, s. 28 –29; TÝŽ: Divadelné a filmové obecenstvo pod mikroskopom, in: tamtéž, č. 4 –5, s. 22–23.

185 TÝŽ: O nezamestnanosti inteligencie, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, s. 138 –139.

186 N. S. KOLA [G. HUSÁK]: Smrť (Časová reportáž z Kremlu), in: tamtéž, s. 139 –140.

187 I. KOLA [G. HUSÁK]: Vrah medzi nami, in: Šíp, roč. 2, únor 1935, č. 4 –5, s. 11; G. HUSÁK: Za vyššiu úroveň študentstva, in: Svojeť, roč. 11, září 1934, č. 1, s. 191–193; Michael MUDRY-SEBIK: Czechoslovakia. Husak Takes the Helm, in: East Europe, roč. 18 (1969), č. 5, s. 3.

188 G. HUSÁK: Spomienky okolo Davu, in: K. ROSENBAUM (ed.): DAV. Spomienky, s. 419.

189 Husákovu publicistiku analyzovala Zdenka HOLOTÍKOVÁ: K publicistickým začiatkom Gustáva Husáka, in: Slovenská literatura, roč. 30, 1983, č. 1, s. 9 –17.

Maturant Gustáv Husák (1933).

To se však již dostáváme do období Husákova vysokoškolského studia. Dne 10. června 1933 dostal Gustáv Husák závěrečné vysvědčení z oktávy, které mu kazila jen dvojka z matematiky a deskriptivní geometrie. Vzápětí odmaturoval z latiny, francouzštiny, československého jazyka, fyziky a nepovinně z němčiny. Dle maturitního vysvědčení z 13. června byl uznán „dospělým s vyznamenáním“. Jako jediný ze třídy si vybral v písemné části zpracovat slavnostní řeč k 28. říjnu na motiv Masarykova citátu „Svoboda je krásný dar, ale i velká povinnost“,190 však s psaním slavnostních řečí měl již praxi.

190 SAB, f. Masarykovo gymnázium, Š9416, Hlavní protokol maturitní 1931–1935, protokol k osobě Augustína Husáka z 13. 6. 1933.

Protokol o maturitní zkoušce Gustáva Husáka.

V následujícím školním roce 1933/1934 zahájil studia na Univerzitě Komenského v Bratislavě. Volba tamější Právnické fakulty spíše sloužila „za východisko z núdze“ pro sociálně slabší či nejednoznačně orientované maturanty, nabízela totiž širokou škálu uplatnění ve veřejném životě,191 jelikož poskytovala i národohospodářské vzdělání. Gustáv Husák původně zamýšlel, že půjde studovat techniku, kdyby však byla na Slovensku. Případná varianta studia v Praze či v Brně byla totiž pro něho finančně příliš náročná.192

191 J. s. [patrně J. ŠOLTÉSZ]: Niečo o právnickom štúdiu, in: Svojeť, roč. 10, 1934, č. 6, s. 17; též K ankete, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 135 –136.

192 Kalo SLIVKA: Rozhovor s Gustávom Husákom o vzniku našej školy, in: Technika, roč. 6, 28. 10. 1963, č. 3, s. 1. Potvrzuje to i Husákův syn. Rozhovor autora s V. Husákem z 16. 6. 2011.

Během vysokoškolských studií Gustáv Husák mimo jiné kontinuálně navštěvoval přednášky a cvičení významného slovenského národohospodáře a socializujícího liberála Imricha Karvaše, který si ho oblíbil.193 Jak ještě uvidíme, jejich vztah nabude na významu během druhé světové války, kdy Karvaš, již jako guvernér Slovenské národní banky, nejednou Husákovi pomůže z nesnází.

193 NAČR, f. MV, k. 23, G. Husák, zpráva o názorech I. Karvaše na V. Clementise a G. Husáka ze 4. 8. 1958.

Vystudování Právnické fakulty trvalo Husákovi obligátních 8, resp. 9 semestrů, během kterých absolvoval s vyznamenáním tři státní a tři rigorózní neboli doktorské zkoušky, které byly nezbytné k zisku doktorského diplomu, který zase opravňoval k výkonu advokátského povolání či práci na státní prokuratuře. Poslední rigorózní zkoušku absolvoval 3. února 1938 a následně byl slavnostně promován bývalým rektorem Univerzity Komenského Bohušem Tomsou na „doktora vied právnych a štátnych“,194 a mohl tak užívat před jménem titul JUDr.

194 AUKB, f. PF, reg. znak D, studijní spis G. Husáka, potvrzení G. Husáka o obdržení vysokoškolského diplomu z 9. 2. 1938. Podrobněji k průběhu Husákova studia viz uvedený studijní spis či též Tomáš ČERNÁK: Gustav Husák a jeho štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského, in: N. Kmeť – M. Syrný (eds.) a kol.: Odvaľujem balvan, s. 16 –27.

Jednalo se o mimořádnou událost i pro Husákovu rodnou Dúbravku, která získala svého vůbec prvního absolventa vysoké školy. Místní sdružení mládeže, které Husák spoluzakládal, uspořádalo k této příležitosti slavnostní schůzi, jíž se účastnili občané a členové obecního zastupitelstva.195 Slavilo se také v Husákově rodném domě, jehož prostory poskytla Husákova sestra Štefina. Bylo poraženo prase, napekly se zákusky a hrdý otec Nikodem donesl soudek vína, avšak nevlastní matka Mária se slavnosti ostentativně nezúčastnila.196 „Prišiel do Dúbravky aj Clementis, zoznámil sa s mojimi slávnymi rodákmi, ale aj so Združením slovenskej mládeže, v ktorom sme vtedy veľmi intenzívne pestovali volejbal i komunizmus. Clementis musel uznať, že sme čosi,“ komentoval Husák událost po třiceti letech.169

195 SNA, f. Torza písemných pozůstalostí 1902–1980, k. 19, a. j. 188, Protokol Sdružení mládeže v Dúbravke z 9. 2. 1938, s. 39 – 40.

196 Helena DVOŘÁKOVÁ – Jaroslav KOŘÍNEK: Dúbravka, in: Nové slovo, roč. 25, 6. 1. 1983, č. 1; doplněno rozhovorem autora s Agnešou Husákovou ze 17. 6. 2011.

Článek uveřejněný u příležitosti Husákovy promoce (Slovenské zvesti, 11. únor 1938).

Během vysokoškolského studia byl Gustáv Husák ve svém živlu a volný čas věnoval hlavně aktivistické a politické činnosti. „Já myslím, že u študenta má isť vždy predovšetkým o smer, ku ktorému gravituje, a nie o stranu, ktorá si ho vzala do programu a chce ho reprezentovať. Lebo život ideje není závislý na vernosti strany, ktorá si ju zapisala do svojho programu, a program je v živote politickej strany toľko, ako božie prikázanie v živote jednotlivca: stále sme si ho vedomí a stále ho prekračujeme,“ napsal Husák ještě jako oktaván začátkem roku 1933.197 Vzdor popsanému idealismu a současně silnému osobnostnímu individualismu, který byl zdrojem častých konfliktů, musel Husák při své inteligenci dojít k závěru, že pokud chce hájit a prosazovat určité názory, nevystačí si s pravdou, nýbrž bude také potřebovat organizovanou sílu, pomocí které tuto pravdu prosadí. Z komunistického sympatizanta se stal na podzim 1933 člen Komunistické strany Československa, alespoň taková datace bývala Husákem vždy udávána v poválečných dokumentech.198

197 TÝŽ: Študent a politika, in: Svojeť, roč. 9, duben/květen 1933, č. 8 –9, s. 140.

198 Nejranější prameny, které se mi podařilo nalézt k dané problematice, datují Husákův vstup do KSČ až rokem 1935. NAČR, f. ÚV KSČ, R. Slánský, složka Slovensko, seznam osob prokomunisticky orientované slovenské inteligence sepsaný E. Frišem patrně 12. 4. 1940 (nezpracováno); tamtéž, zahraniční vedení KSČ v Moskvě, a. j. 101, reference E. Friše o Svazu slovenské mládeže ze 4. 9. 1940, s. 10 –13.

Na vysokoškolské půdě založil Husák společně se zkušenějším Eduardem Frišem a vrstevníkem Jánem Púllem stranickou organizaci, kterou pojmenovali dle pražského vzoru Kostufra (Komunistická studentská frakce). Tu vedl Eugen Löbl, později známý komunistický ekonom, s nímž se Husák seznámil přes Eduarda Friše asi v roce 1933. Instrukce k politické činnosti pro Kostufru měl Husák dostávat od Andreje Kaboše a Eduarda Goldstückera,199 mladých komunistických aktivistů, kteří politicky působili v Praze.

199 Kalo SLIVKA: Rozhovor s Gustávom Husákom o vzniku našej školy, in: Technika, roč. 6, 28. 10. 1963, č. 3, s. 3; NAČR, f. MV, k. 23, složka I. Husák Gustáv, výpověď G. Husáka k osobě J. Púlla patrně ze začátku 50. let, s. 101. Tamtéž, k. 24, složka II. Dr. G. Husák, cizí spisy – protokoly, výpověď E. Löbla k osobě G. Husáka z 11. 1. 1950, s. 145. Srov. Eduard GOLDSTÜCKER: Vzpomínky (1913 –1945), Praha 2003, s. 79 –80.

Husák také dostal na starost práci mezi mládeží a studentstvem, přičemž od roku 1934 zasedal v nově utvořeném interním orgánu celoslovenského vedení KSČ pro práci mezi studentstvem a mládeží, kterým komunistická strana koordinovala různé akce na Slovensku i v celé republice. Rovněž se účastnil jako zástupce studentů zasedání bratislavského vedení KSČ. V komunistických barvách tak pravidelně řečnil na schůzích, veřejných shromážděních, manifestacích a organizačně a agitačně vypomáhal i s předvolebními kampaněmi v roce 1935 a 1938. Také hojně přispíval do stranického tisku, který občas pomáhal kolportovat. Psal hlavně do Ľudového denníku, s jehož administrací vypomáhal již v roce 1933, a po jeho opětovném zastavení v květnu 1936 přispíval do deníku Slovenské zvesti. Jeho články se také objevovaly v prokomunistické revue DAV (Husák byl jeden čas členem redakce) a hlavně ve studentských časopisech Šíp, Svojeť a ve Věstníku Svazu slovenského studentstva.200

200 NAČR, f. MV, k. 24, I. G. Husák, záznamy a zprávy, vlastní životopis G. Husáka z 15. 4. 1950, s. 81–82; V. PLEVZA – V. PLEVZOVÁ: Slovenská inteligencia, s. 318 –320.

Husák se však choval obezřetně a svoji politickou orientaci nedával zpočátku naplno veřejně najevo, aby se vyvaroval případné perzekuce, neztratil studentské výhody, ale také dokázal oslovit a získat co nejširší okruh přívrženců. Nadále psal radikálnější projevy pod pseudonymem Ivan Kola a před úřady i ve studentském hnutí se prezentoval jako římský katolík a člověk politicky neorganizovaný se socialistickým smýšlením, jako přívrženec sociálnědemokratické strany.201 Komunistický tisk si raději nechával zasílat na adresu svého otce Nikodema do rodné Dúbravky, kam často docházel a při té příležitosti také ideově působil na tamější mládež. Husákova rozsáhlá komunistická angažovanost ale nezůstala v anonymitě. Policejní orgány ho monitorovaly jako „velkého komunistu“202 a také jim byl znám jeho pseudonym.203

201 SNA, f. PR, k. 92, vyjádření Policejního ředitelství v Bratislavě k osobě G. Husáka z 23. 10. 1935, s. 829; též vyjádření bývalého studentského funkcionáře Jána Beharky v TV dokumentu Rudolfa Urce Svedectvo o dr. Gustávovi Husákovi, STV 2000.

202 SNA, f. PR, k. 936, spis G. Husák, vyjádření četnické stanice Devínská Nová Ves k osobě G. Husáka z 9. 12. 1936.

203 Tamtéž, k. 276, úřední policejní záznam o komunistické činnosti na internátu Lafranconi z 12. 12. 1934, s. 305. Záznam také uvádí Františka Göreho, Viliama Thurza a Jána Púlla jako komunistické agitátory a konstatuje, že poslední dva jmenovaní jsou již v policejní evidenci přívrženců KSČ, z čehož se dá usuzovat, že Husák jako komunista ještě nebyl do této doby registrován.

„Život u nás – i medzi študentstvom – plynie politickými korytami (zakrývaním na skutočnosti nič nezmeníme), a v tom je tedy veľká sila ideových a politických spolkov.“ Husák si uvědomoval význam tenkrát velmi rozvinuté spolkové činnosti,204 proto se rozhodl vytvořit společně s dalšími levicově orientovanými vysokoškoláky Eugenem Löblem, Eduardem Frišem, Jánem Púllem a Móricem Mittelmannem-Dedinským ideovou skupinu Šíp, která by se stala silnou protiváhou k ľudáckým a agrárnickým akademickým spolkům. Šípisté z toho důvodu také aktivizovali skomírající Spolek socialistických akademiků, většina jehož starších protagonistů dlela mimo Bratislavu nebo byla zaneprázdněna stranickou prací.205 Samotný název Šíp měl vzniknout buď anekdoticky; když si Eduard Friš stěžoval, že skupina levicových studentů nemá kam psát, Clementis mu měl odpovědět: „Tak piš!“ A právě slovo „piš“ bylo přečteno odzadu. Jiná verze přisuzuje autorství Husákovi, který se podvědomě inspiroval třemi šípy, které sloužily jako znak jednotné dělnické fronty, jež bránila vídeňský Marx-Hof před četníky.206