Anna ze Zeleného domu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucy Maud Montgomeryová, Zdenka Krejčová

Anna ze Zeleného domu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V edici Knihovna pro děti 21. století již vyšlo:

KAREL POLÁČEK: Bylo nás pět

EDITH NESBITOVÁ: Pět dětí a skřítek

FRANTIŠEK LANGER: Bratrstvo bílého klíče

JAMES KRÜSS: Tim Tolar aneb Prodaný smích

KAREL PTÁČNÍK: Naše parta

PŘIPRAVUJEME:

ERICH KÄSTNER: Emil a detektivové

Přeložila Milena Poláčková

Illustrations © Zdenka Krejčová, 2017

Translation © Milena Poláčková, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-00-04853-6

ISBN e-knihy 978-80-200-04918-2 (1. zveřejnění, 2017)

Na knížky v téhle knihovně prach nesedá. Jdou z ruky do ruky, jsou napínavé a živé. Jsou totiž jako stvořené pro děti 21. století.

KAPITOLA 1

Překvapení paní Ráchel Lyndeové

Paní Ráchel Lyndeová bydlela zrovna v místě, kde se v Avonlea svažuje hlavní silnice do úvozu lemovaného olšemi a převislými vrbami, který protíná potůček pramenící daleko v lesích kolem místa, co bydlí Cuthbertovi. Prý je to tam na horním toku nezkrotná bystřina, klikatá a řítící se střemhlav jako o závod, plná temných tůní a vodopádů. V úvozu u Lyndeových to však byl klidný spořádaný potůček, protože ani potok by si nedovolil minout dům paní Ráchel Lyndeové bez patřičného respektu k dobrým mravům. Jako by věděl, že paní Ráchel právě sedí u okna a bedlivě sleduje všechno, co se venku šustne, potoky počínaje a dětmi konče, a že zjistí-li nějakou nepatřičnost, nebude mít klid, dokud tomu nepřijde dokonale na kloub.

V Avonlea i jinde je spousta lidí, kteří se starají o to, co dělají jejich sousedé, místo aby si hleděli svého. Paní Ráchel Lyndeová byla však jednou z těch, kteří hravě zvládnou obojí. Byla to vynikající hospodyně, dovedla spoustu věcí a práce jí šla od ruky. Vedla kroužek ručních prací, pomáhala v nedělní škole, byla nejsilnější oporou místního dobročinného spolku a pravou rukou zahraničních misií. Přesto však paní Ráchel ještě stihla hodiny vysedávat u kuchyňského okna s pletením. Pletla přikrývky a upletla jich prý už šestnáct, jak se s obdivem tradovalo mezi avonleaskými hospodyněmi. A přitom pozorovala bystrým okem každé hnutí na hlavní silnici, vedoucí úvozem a klikatící se po červeném kopci na protější straně. Protože Avonlea leží na malém trojúhelníkovém poloostrůvku vyčnívajícím do zálivu svatého Vavřince, a ze dvou stran ho obklopuje voda, musí každý jeho návštěvník projet po této silnici před skrytým, avšak vševidoucím bystrozrakem paní Ráchel.

A takhle tu paní Ráchel seděla i jednoho červnového odpoledne. Do okna zářily teplé, jasné sluneční paprsky. Sad na svahu před domem byl právě v květu, celý růžovo-bílý jako nevěsta, a bzučel myriádami včel. Thomas Lynde, klidný a mírný muž, kterému v Avonlea neřekli jinak než „muž Ráchel Lyndeové“, sel na políčku za stodolou tuříny. Totéž měl dělat i Matouš Cuthbert na velkém červeném poli u potoka dole u Zeleného domu. Paní Ráchel o tom věděla, protože slyšela, jak říkal včera večer v obchodě Williama J. Blaira v Carmody Petru Morrisonovi, že chce dnes odpoledne zasít tuřín. Petr se ho na to samozřejmě nejdřív zeptal, protože Matouš, jak je o něm všeobecně známo, sám od sebe nikdy nic neřekne.

Jenže Matouš Cuthbert si v půl čtvrté odpoledne tohoto rušného dne klidně jede dolů úvozem a pak dál nahoru na protější kopec. Na sobě má navíc bílý límeček a sváteční oblek, což bylo neklamnou známkou toho, že jede pryč z Avonlea. Do bryčky zapřáhl kaštanovou kobylu, a to prozrazovalo, že jede daleko. Kam jen může Matouš Cuthbert jet a co tam bude dělat?

Kdyby to byl kdokoliv jiný z Avonlea, paní Ráchel by si hbitě dala do souvislosti to a ono a prostou úvahou by došla k odpovědi na obě otázky. Matouš ovšem jezdil z Avonlea pryč jen vzácně, musí to tedy být něco mimořádného a naléhavého. Byl to velmi plachý a ostýchavý člověk a mezi cizí lidi a vůbec na veřejnost, kde by se měl nějak projevit, chodil jen s největší nevolí. Matouš v bílém límečku a s bryčkou, to tedy nebylo hned tak k vidění. Paní Ráchel přemýšlela a hloubala, ale nemohla na nic přijít, a tak měla docela po náladě.

„Odpoledne se po čaji zastavím u Marilly v Zeleném domě a zjistím co a jak,“ rozhodla se tedy nakonec ona vážená dáma. „V tuhle roční dobu Matouš do města obvykle nejezdí a na návštěvy nikdy nechodí; a kdyby mu došlo tuřínové semeno, nebral by si na to sváteční šaty a bryčku; pro doktora nejel, to by víc pospíchal. Tudíž se muselo od včerejšího večera něco stát. To by mě skutečně zajímalo, co to bylo. To mi tedy skutečně nedá spát, dokud nezjistím, co dnes vyhnalo Matouše Cuthberta z Avonlea.“

Po  čaji se tedy paní Ráchel vydala ven. Neměla to daleko. Prostorný dům Cuthbertových, obklopený sadem stál na kopci sotva čtvrt míle od  úvozu. Po příjezdové cestě se to ale zdálo ještě mnohem dá l. Matoušů v otec, po něm ž Matouš zdědil svou uzavřenost a ostýchavost, postavil dům co nejdál od lidí, ale zase ne až úplně v lese. Vystavěl Zelený dům až na samém konci svého pozemku a tam dům stojí dodnes, takže ho z hlavní silnice, podél n íž se k sobě přátelsky tisknou všechny ostatní avonleaské domy, skoro není vidě t. Pro paní R áchel Lyndeovou to zkrátka bydlení nebylo.

„To je pouhé přebývání, ale bydlení ne,“ říkala si, zatímco se ubírala hluboce vyježděnou travnatou cestou, lemovanou keři šípkových růží. „Není divu, že Matouš i Marilla jsou tak trochu podivíni, když tady žijí takhle daleko od lidí, jako na samotě. Stromy nejsou zrovna nejlepší společnost, a že jich tam mají, i když bůhví, jak to vlastně všechno je. Ale stejně je lepší dívat se na lidi. Vypadá to, že jsou tu spokojeni, oni si na to asi už zvykli. Člověk přivykne všemu, i oprátce, jak povídal tuhle ten Ir.“

S těmito myšlenkami došla paní Ráchel k zadnímu dvorku Zeleného domu. Byl velmi svěží, čistý a upravený, z jedné strany ohraničený rozložitými starými vrbami a z druhé upjatými topoly. Neležel tu nikde ani kamínek, ani stéblo. Kdyby tu ležely, paní Ráchel by si jich byla rozhodně všimla. Osobně se paní Ráchel domnívala, že Marilla Cuthbertová zametá dvůr stejně často jako dům. Dalo by se tu doslova jíst ze země.

Paní Ráchel rázně zaklepala na kuchyňské dveře a na vyzvání vstoupila. Kuchyň měl Zelený dům velmi útulnou – lépe řečeno byla by útulná, kdyby nebyla tak úzkostlivě čistá, že až budila dojem, že se tu ani nebydlí. Okna měla na západ a na východ. Západním oknem s výhledem na zadní dvůr sem dopadalo měkké červnové světlo; východní okno, z něhož se daly zahlédnout třešně v sadu nalevo, obsypané bílými květy, a kývající se štíhlé břízy dole v úvozu u potoka, obrůstalo popínavé víno. A právě tady Marilla Cuthbertová sedávala – když si tedy vůbec sedla – protože neměla ke slunci důvěru. Připadalo jí příliš neposedné a přelétavé, jako by se vůbec nehodilo do světa, který se má brát vážně. A tak tu teď právě seděla s pletením a stůl byl prostřený k večeři.

Paní Ráchel, ještě než zavřela dveře, bedlivě přelétla zrakem všechno, co leželo na stole. Byly tu tři talíře, Marilla tedy musí čekat návštěvu, kterou Matouš přiveze na čaj. Prostřela ovšem obyčejný servis, ne sváteční, a na stole stála jen jablečná zavařenina a jeden druh koláče, takže to zase nemůže být nějaká vzácná návštěva. Ale co ten Matoušův bílý límeček a zapřažená hnědka? Paní Ráchel se začínala z těch záhad okolo toho klidného a nikdy nijak tajemného Zeleného domu točit hlava.

„Vítám vás, Ráchel,“ řekla Marilla pohotově. „To máme dnes hezký večer, že? Neposadíte se? Jak se u vás všichni máte?“

Mezi Marillou Cuthbertovou a paní Ráchel existovalo cosi, co by se snad z nedostatku jiného vhodného pojmenování dalo nazvat přátelstvím – i přes jejich odlišnost, nebo možná právě proto.

Marilla byla vysoká hubená žena ostrých hranatých rysů, nikde žádná křivka. V jejích tmavých vlasech, vždycky pečlivě stočených do malého pevného uzlu, rázně probodnutého dvěma drátěnými jehlicemi, tu a tam prosvítala nějaká ta šedina. Působila dojmem přísné zkušené ženy a tou také byla. Měla však cosi kolem úst, co – kdyby to jen trochu víc poodhalila – mohlo prozrazovat jistý smysl pro humor.

„Máme se všichni dobře,“ odpověděla paní Ráchel. „Ale o vás jsem dostala strach, když jsem dnes viděla Matouše, jak jede do města. Říkala jsem si, jestli nejede pro doktora.“

Marilla chápavě sevřela rty. Čekala, že se tu paní Ráchel objeví. Věděla, že až uvidí Matouše odjíždět tak nečekaně a ve svátečních šatech do města, bude to pro její zvědavost příliš těžká zkouška.

„Kdepak, daří se nám dobře, i když mě včera nesnesitelně bolela hlava,“ odpověděla. „Matouš odjel do Bright Riveru. Vzali jsme si ze sirotčince v Novém Skotsku chlapce, dnes má přijet vlakem.“

Kdyby Marilla řekla, že Matouš jel do Bright Riveru naproti klokanovi, kterého si objednali z Austrálie, nevzbudila by v paní Ráchel větší úžas. Paní Ráchel Lyndeová dokonce na celých pět vteřin dočista oněměla. Přece si z ní Marilla nedělá blázny… Ale skoro to tak vypadalo.

„Vážně, Marillo?“ vydechla, když se jí vrátil hlas.

„No ano,“ odpověděla Marilla, jako by očekávání chlapců ze sirotčince v Novém Skotsku patřilo k obvyklým jarním pracím na spořádaně vedených farmách v Avonlea a nebylo neslýchanou novotou.

Pro paní Ráchel to byl šok. Uvažovala ve zvolacích větách. Chlapce! Zrovna Marilla a Matouš Cuthbertovi adoptují chlapce! Ze sirotčince! No ten svět se snad opravdu obrací vzhůru nohama! Všechno by byla čekala, ale tohle! Ne, teď už ji opravdu nemůže překvapit vůbec nic! Nic!

„A co vás to proboha napadlo?“ zeptala se nesouhlasně.

K tomuto rozhodnutí došlo, aniž by ji požádali o radu, a tudíž je od prvopočátku odsouzeníhodné.

„No, uvažovali jsme o tom už delší dobu, vlastně celou zimu,“ odpověděla Marilla. „Jednou před Vánoci se tu objevila paní Spencerová a říkala, že si na jaře bere holčičku ze sirotčince dole v Hopetownu. Má tam sestřenici, byla za ní a zná to tam. A od té doby jsme to s Matoušem probírali ze všech stran. Rozhodli jsme se pro chlapce. Matouš už má svoje roky, to víte – je mu šedesát – už to není ten mladík, co kdysi. Zlobí ho srdce. A víte, jak je to těžké, sehnat někoho na práci. On není nikdo k mání, jen ti přihlouplí mrňaví Francouzi, a jak si k sobě jednoho pustíte a něco ho naučíte, práskne do bot nakládat humry nebo si najde práci ve Státech. Matouš nejdřív navrhoval vzít si chlapce z Londýna. Ale na to jsem rovnou řekla ne. ‚Možná jsou šikovní – neříkám, že bych proti nim něco měla – ale žádnýho londýnskýho Araba do domu nechci.‘ To jsem mu řekla. ‚Přiveď mi někoho zdejšího. Ono to bude i tak riskantní, ať to bude kdokoliv. Ale budu klidnější a budu mít lepší spaní, když dostaneme malého Kanaďana.‘ A tak jsme nakonec poprosili paní Spencerovou, aby nám vybrala chlapce, až si tam pojede pro děvče. Minulý týden jsme se doslechli, že tam jede, a tak jsme jí poslali po Spencerových z Carmody vzkaz, aby nám přivezla šikovného, vhodného chlapce, tak deset, jedenáct let. Zdál se nám to nejlepší věk – bude dost starý na to, aby zastal leccos v domácnosti, ale ještě půjde vychovat. Chtěli bychom mu dát domov a vzdělání. A dnes jsme dostali od paní Spencerové telegram – pošťák to přinesl z nádraží – že přijedou v půl šesté. Tak jim jel Matouš naproti. Paní Spencerová ho tam vysadí z vlaku. Ona jede samozřejmě dál do White Sands.“

Paní Ráchel si velmi zakládala na své upřímnosti. Hodlala tedy upřímně promluvit i nyní, když tuto převratnou událost konečně duševně zpracovala.

„No, Marillo, řeknu vám upřímně, myslím si, že jste udělali pořádnou hloupost – je to risk, obrovský risk. Nevíte, koho si berete. Vezmete si do domu cizí dítě a nevíte o něm vůbec nic – jaké je, jaké mělo rodiče, co z něho vyroste. Zrovna minulý týden jsem četla v novinách, jak si manželé někde na západě ostrova vzali ze sirotčince chlapce, a on jim v noci podpálil dům – schválně, Marillo – a oni pak málem v posteli lehli popelem. A znám ještě jeden případ, kdy adoptovaný chlapec pil vajíčka – nemohli ho to odnaučit. Kdybyste se, Marillo, se mnou přišli poradit – což jste neudělali – řekla bych vám, ať vás to proboha ani nenapadne, to bych vám řekla.“

Tyto Jobovy zvěsti Marillu ani neurazily, ani neznepokojily. Pletla klidně dá l.

„Nepopírá m, že na vašich slovech něco je, Rá chel. Sama má m trochu strach. Ale Matouš tím byl celý posedlý . Dobř e jsem to viděla, a tak jsem ustoupila. Matouš si málokdy postaví hlavu, takže když už to udělá, cí tím, že mu musím ustoupit. A že je to riskantní? A co v životě není ? Ať člově k dělá, co dělá, vždycky je to riskantní . I mí t vlastní děti je risk, když na to přijde – taky to nemusí vždycky dopadnout dobře. A potom, Nové Skotsko je docela blízko ostrova. To není jako vzít si chlapce z Anglie nebo ze Států . Bude to náš člověk.“

„No, doufejme, že to dobře dopadne,“ odpověděla Ráchel tónem, který nezapřel silnou pochybnost. „Jenom neříkejte, že jsem vás nevarovala, až to tu celé podpálí nebo nasype do studny strychnin – slyšela jsem o takovém případu, stalo se to v Novém Brunšviku – udělalo to dítě ze sirotčince a celá rodina pak zemřela v ukrutných bolestech. Tentokrát to ale bylo děvče.“

„Však my si děvče nebereme,“ opáčila Marilla, jako by otravování studní bylo ryze dívčí záležitostí a v případě chlapce nic takového nehrozilo. „Na děvče jsem ani na chvilku nepomyslela. A paní Spencerové se divím. Ale ona by adoptovala klidně celý sirotčinec, kdyby si to vzala do hlavy.“

Paní Ráchel by byla nejraději zůstala, dokud se Matouš s dítětem nevrátí. Ale pak si uvědomila, že to bude trvat ještě nejméně dvě hodiny, a tak se rozhodla, že zajde k Bellům, aby jim tu novinu pověděla. To bude tedy senzace, jaká tu ještě nebyla, a paní Ráchel činilo nesmírné potěšení, když mohla s nějakou senzací přijít osobně. Rozloučila se tedy, a Marilla si oddechla. Pesimismus paní Ráchel v ní znovu oživil její vlastní pochybnosti a obavy.

„No tohle!“ vydechla paní Ráchel, když stanula v bezpečí venku na příjezdové cestě. „To se mi opravdu snad jen zdá. No, je mi toho malého líto. Matouš a Marilla o dětech nic nevědí a budou určitě očekávat, že bude rozumný a moudrý jako jeho vlastní dědeček, jestli někdy vůbec nějakého měl. Dítě v Zeleném domě – to je absurdní. Nikdy tam žádné dítě nebylo. Matouš a Marilla sem přišli už jako dospělí – jestli ti dva vůbec někdy byli dětmi – tomu je těžko uvěřit, když se na ně člověk dívá. No, nechtěla bych být v jeho kůži. Ani za nic. Chudák malá.“

Takhle hovořila paní Ráchel k šípkovým růžím a srdce jí přetékalo citem. A kdyby byla viděla dítě, které v tu chvíli trpělivě čekalo na nádraží v Bright Riveru, byla by její lítost ještě hlubší a větší.

KAPITOLA 2

Překvapení Matouše Cuthberta

Matouš Cuthbert a jeho kaštanová kobyla se spokojeně kodrcali celých osm mil do Bright Riveru. Jeli po hezké cestě mezi upravenými farmami a usedlostmi, tu a tam projeli voňavým jedlovým lesem nebo úvozem, nad nímž se skláněly divoké švestky obsypané bělavými květy. Jabloňové sady vydávaly sladkou vůni, v dálce na obzoru mizely louky v nachovém oparu a

Zpívaly v korunách hrdličky,

aby ten čas trval rok celičký.

Matouš si cestu vychutnával po svém, až na chvíle, kdy se potkával se ženami a musel je zdravit – protože na ostrově prince Edwarda musíte zdravit každého, koho potkáte, ať ho znáte, nebo ne.

Matouš měl hrůzu ze všech žen kromě Marilly a paní Ráchel. Měl vždycky nepříjemný pocit, že se mu tahle tajemná stvoření za zády vysmívají. Možná měl i pravdu, protože byl na první pohled podivín. Nebyl to žádný krasavec, dlouhé šedé vlasy mu sahaly až po shrbená ramena a už od svých dvaceti let nosil měkký hnědý plnovous. Vlastně tenkrát ve dvaceti letech vypadal téměř stejně jako dnes v šedesáti, jen šedin měl méně.

Když dorazil do Bright Riveru, nebylo po vlaku nikde ani stopy. Usoudil, že přijel příliš brzy, uvázal tedy koně na dvoře hostince a veš el do ná dražní budovy. Dlouhé nástupiště bylo té měř prázdné – jediná osoba, kterou tam zahlédl, byla dívka. Seděla až na samém konci ná stupiště na hromadě šindelů . Matouš sotva postř ehl, ž e je to děvče , prošel kolem ní, ani se neohlédl, a pospíchal pryč. Kdyby si jí byl lépe všiml, jistě by mu neuniklo napě tí a očekávání v její tváři. Seděla tam a zjevně na ně co nebo na někoho čekala, a protože neměla nic jiného v tu chvíli na prá ci, sedě la a čekala tam ze vš ech sil.

Matouš uviděl přednostu, zrovna zamykal kancelář a chystal se domů na večeři, a zeptal se ho, jestli bude mít vlak v pět třicet zpoždění.

„Vlak v pět třicet už odjel před půlhodinou,“ odpověděl stroze přednosta. „Ale vysadili tady pro vás jednoho pasažéra – děvčátko. Čeká na vás tamhle na těch šindelích. Říkal jsem jí, aby šla do čekárny pro ženy, ale ona mi se vší vážností oznámila, že radši zůstane venku. ‚Víc to podněcuje představivost�‚ povídala. Bude to asi pěkný kvítko.“

„Ale já nečekám děvče,“ namítl Matouš rozpačitě. „Přijel jsem pro chlapce. Měl by tu být. Paní Spencerová mi měla přivézt ze sirotčince v Novém Skotsku chlapce.“

Přednosta hlasitě hvízdl. „No, tak to bude asi omyl,“ usoudil. „Paní Spencerová vystoupila s touhle slečnou a dala mi ji do opatrování. Povídala, že ji se sestrou adoptujete ze sirotčince a že si pro ni přijedete. Víc já o tom nevím – a nikde už tu žádného dalšího sirotka neschovávám.“

„Tomu nerozumím,“ hlesl Matouš bezmocně a v duchu si přál, aby tu s ním byla Marilla a všechno vyřešila.

„No tak se zeptejte toho děvčete,“ navrhl přednosta nezúčastněně. „Troufám si tvrdit, že vám to vysvětlí – pusu má pořádně prořízlou, jen co je pravda. Asi už neměli takového chlapce, jakého jste chtěli.“

Povýšeně odkráčel – měl hlad, a nechal nešťastného Matouše, aby dívku oslovil – cizí dívku, sirotka – což pro něj bylo těžší, než vlézt do jámy lvové, a zeptal se jí, proč není kluk. Matouš v duchu zaúpěl, otočil se a nesměle se vydal na nástupiště směrem k ní.

Dívka ho sledovala od chvíle, kdy kolem ní pro šel, a upírala na něj oči i teď . Matouš se na ni nedíval, a i kdyby se díval, neviděl by, jaká ve skute čnosti je. Běžný pozorovatel by viděl asi toto: dítě asi jedenáctileté, oblečené do velmi kr átkých, velmi těsných a velmi ošklivý ch š atů ze zaž loutlé vln ěné látky. Na hlavě vybledlou hnědou námořnickou čepici, pod ní na zádech dva tlust é copy, zrzavé jako liška. Obličejík bledý, hubený a samá piha, ústa velká, stejn ě jako oči, které podle osvětlení a podle nálady měnily barvu ze zelené na šedou.

Tolik by zaznamenal obyčejný pozorovatel. Bystrý pozorovatel by si však všiml ještě špičaté a výrazné brady, bystrého, živého pohledu, výrazných, pěkně vykrojených úst, širokého nápadného čela – zkrátka náš bystrý pozorovatel by usoudil, že v těle téhle slečny, z níž měl nesmělý Matouš Cuthbert tak přehnaný strach, přebývá neobyčejný duch.

Matouš byl však ušetřen toho, aby musel dívku oslovit, protože jakmile zjistila, že jde k ní, vstala, popadla jednou hubenou opálenou rukou držadlo omšelé, staromódní cestovní brašny a druhou mu okamžitě podala.

„Vy jste pan Matouš Cuthbert ze Zeleného domu, viďte?“ řekla křišťálově jasný m, pří větivým hlasem. „To jsem ráda, že jste tady. Začínala jsem se bát, že pro mě nepřijedete, a př edstavovala jsem si všechno možné, co vám v tom mohlo zabránit. Rozhodla jsem se, že jestli pro mě dnes nepřijedete, vylezu tamhle na tu divokou tř ešeň u zatáčky a zůstanu tam až do rá na. Nebála bych se a bylo by to krásné, př espat v koruně divoké třešně mezi bílými květy při mě síčku, viďte? Představovala bych si, že bydlím v paláci ze samého mramoru. A byla jsem si docela jistá, ž e byste přijel ráno, když ne dnes.“

Matouš sevřel hubenou ruku neobratně ve své, a v tu chvíli se rozhodl, co udělá. Nemůže říct tomuhle dítěti se zářícíma očima, že je sem poslali omylem. Vezme ji domů, a ať jí to řekne Marilla. Stejně ji nemůže nechat v Bright Riveru, tak jako tak, nechá tedy všechny otázky a vysvětlování až na potom, až v pořádku dorazí do Zeleného domu.

„Omlouvám se, že jsem přijel pozdě,“ řekl ostýchavě. „Tak pojď. Kůň čeká ve dvoře. Dej mi tu tašku.“

„Nebojte, já ji unesu!“ odpověděla vesele. „Není těžká. Mám v ní všechen svůj majetek, ale není těžká. A když se nenese správně, vypadává jí držadlo, ale já už s tím umím zacházet, tak bych si ji radši nesla sama. Je to strašně stará brašna. Já jsem tak ráda, že jste přijel, i když by bylo hezké přespat v divoké třešni. Máme před sebou dlouhou cestu, že? Paní Spencerová říkala, že je to osm mil. Ale já jsem ráda, já strašně ráda jezdím. Ach, to je tak krásné, že s vámi budu bydlet a že k vám budu patřit. Nikdy jsem vlastně k nikomu nepatřila, ne doopravdy. Ale vůbec nejhorší to bylo v sirotčinci. Byla jsem tam jen čtyři měsíce, ale stačilo mi to. Vy jste asi nikdy nebyl sirotek v sirotčinci, tak to nemůžete pochopit. To je horší než cokoliv, co si dokážete představit. Paní Spencerová říkala, že ode mě není hezké takhle mluvit, ale já nechtěla být zlá. Ono je strašně snadné být zlý, aniž byste o tom věděl, že? Byli hodní – v tom sirotčinci. Ale nebylo tam kouska prostoru pro fantazii – snad jen ostatní sirotci. A mně se líbilo představovat si třeba, že ta holčička, co sedí vedle, je ve skutečnosti dcera hraběte a že ji jako miminko ukradla rodičům zlá chůva, která, než se stačila přiznat, tak umřela. V noci jsem většinou nespala a představovala jsem si takovéhle věci, protože ve dne na to nebyl čas. Asi proto jsem tak hubená – jsem hrozně hubená, viďte? Kost a kůže. Někdy si ale představuju, že jsem hezká a baculatá a že mám na loktech dolíčky.“

Tady se Matoušova společnice odmlčela, jednak proto, že jí došel dech, a jednak proto, že dorazili k bryčce. Mlčela, dokud nevyjeli z vesnice a nesjížděli dolů do údolí po cestě, která byla místy tak vymletá, že se její kraje, lemované kvetoucími planými třešněmi a štíhlými bílými břízkami, tyčily několik stop nad jejich hlavami.

Děvče natáhlo ruku a ulomilo větvičku divoké švestky, která zavadila o bok bryčky.

„Není to nádhera? Co vám ten strom, co se tak naklání dolů, celý v bílém, samá krajka, připomíná?“ zeptalo se.

„Mmno, ani nevím,“ odpověděl Matouš.

„No přece nevěstu – nevěstu celou v b ílém s ná dherný m jemným závojem. Já jsem skutečnou nevěstu nikdy neviděla, ale dovedu si ji p ředstavit. Já sama asi nevěsta nikdy nebudu. Já jsem taková obyčejná, mě si nikdo nevezme – jedině snad nějak ý cizí misionář . Cizí misionáři myslím nejsou moc vybíraví. Ale stejně doufám, že jednou budu mít bílé šaty. Tak si totiž představuju tu největší pozemskou slast. Mně se hrozně l íbí hezké šaty. Co si pamatuju, nikdy jsem žádné neměla, ale aspoň se na ně můžu o to víc t ěšit, no ne? A taky si můžu představovat, že jsem ná dherně oblečená. Když jsem dnes ráno odch ázela ze sirotčince, tak jsem se tak styděla za tyhle ohavné vlněné šaty! Musely je nosit všechny děti ze sirotč ince, to ví te. On toti ž jeden obchodník z Hopetownu daroval sirotčinci celý štoček téhle látky. Prý proto, že ji nemohl prodat, ale já bych rad ši věřila tomu, že měl tak laskavé srdce, vy ne? Když jsme nastoupili do vlaku, tak jsem měla pocit, že se za mnou všichni ohlížej í a litují mě . Tak jsem si prostě představovala, že mám ty nejkrásnější šaty z bleděmodr é ho hedvá bí – protože když už si ně co představujete , tak to musí st át za to – a k tomu obrovský klobouk samou kytku a rozevláté peří, zlaté hodinky a kozinkové rukavice a boty. A hned se mi celou cestu jelo líp. A když jsme pluli lodí, tak mi nebylo ani trochu špatně. Ani paní Spencerové, a té prý většinou bývá. Říkala, že na to neměla č as, protož e mě musela hlídat, abych nevypadla z lodi. Že to v životě neviděla, jak jsem se motala kolem toho z ábradlí. Ale když jí díky tomu nebylo špatně, tak to byl vlastně dobrý skutek, že jsem se tam motala, no ne? A j á chtěla vidět všechno, co na té lodi bylo k vidění, protože jsem nevěd ěla, jestli se mi to ještě někdy v životě poštěstí. Ach, tady jsou zase t řešně, a všechno kvete! Tenhle ostrov je jeden velký květ. Už teď ho mám ráda, a tolik se t ěším, že tu budu bydlet! Vždycky jsem slýchala, že ostrov prince Edwarda je nejkrásnější místo na svět ě, a představovala jsem si, že tam bydlím, ale nikdy mě nenapadlo, že tam jednou budu bydlet doopravdy! To je př ece ná dhera, když se vám spln í sen, ž e? Ale tyhle červené cesty jsou tak legrační. Když jsme v Charlottetownu nastoupili do vlaku a za oknem se začaly míhat tyhle červen é cesty, ptala jsem se paní Spencerové, proč jsou červené, ale ona povídala, že bohuž el neví a abych ji u ž proboha ušetř ila další ch otá zek. Že jsem jí jich položila snad už tisíc. Nejsp íš ano, ale jak má člověk zjistit, jak to všechno je, když se nezeptá? A  proč jsou teda ty cesty červené?“

„Mmno, ani nevím,“ odpověděl Matouš.

„No, to časem zjistíme. Není to krásné, když si pomyslíte, co všechno ještě můžeme časem zjistit? Když si to uvědomím, tak jsem prostě ráda na světě – je tak zajímavý! Nebyl by ani zpola tak zajímavý, kdybychom už všechno věděli, viďte? Nezbyl by v něm žádný prostor pro fantazii. Ale já jsem asi moc upovídaná, že? Všichni mi to pořád říkají. Nemám být radši zticha? Řekněte, a já budu. Já umím mlčet, když se rozhodnu, i když je to těžké.“

Matoušovi bylo k jeho velkému překvapení dobře. Měl stejně jako většina nemluvných lidí rád lidi povídavé, pokud byli ochotní mluvit sami a nečekali od něho konverzaci. Nikdy by ho však nenapadlo, že se bude cítit tak dobře ve společnosti malého děvčete. Se ženami měl jen ty nejhorší zkušenosti, a malé holky byly ještě horší. Nesnášel, jak kolem něho vždycky ostýchavě proklouzly, a přitom ho úkosem sledovaly, jako by čekaly, že je spolkne zaživa, když se odváží slovo promluvit. A přesně tak se chovaly dobře vychované dívky z Avonlea. Ale tahle pihatá holka byla úplně jiná, a i když mu to tak rychle nemyslelo, a tak pro něho bylo občas těžké stačit jejím myšlenkovým pochodům, uvědomil si, že je mu v její povídavé společnosti vlastně dobře. Řekl tedy se svou obvyklou ostýchavostí: „Ale ne, jen povídej. Mně to nevadí.“

„Ach, to jsem ráda. My dva spolu budeme náramně dobře vychá zet. To je taková úleva, když člověk může mluvit, kdy chce, a nikdo mu u toho nevykládá, že dítě má být vidět, a ne slyšet. Mně to vž dycky říkali od rá na do več era. A taky se mi smě jou, protož e někdy mluvím jako kniha. Ale když máte v hlavě velké myšlenky, tak přece musíte mluvit jako kniha, viďte?“

„Mmno, zní to rozumně,“ odpovědě l Matouš .

„Paní Spencerová říkala, že mám ostrý jazyk, ale to není pravda, já mám úplně normální jazyk. A paní Spencerová taky říkala, ž e bydlíte v Zeleném domě. Na všechno jsem se jí hned vyptala. Všude okolo jsou prý stromy. To mi udělalo takovou radost! Já má m stromy hrozně ráda. Kolem sirotč ince žá dné nebyly, jenom pár takových ubohých mrzáčků v nabílených ohrádkách. Taky vypadaly jako sirotci, opravdu. Bylo mi jich lí to až k pláč i. Ří kala jsem jim vždycky: ‚Ach, vy malí chudáčci! Kdybyste rostli v hlubokém lese mezi ostatními stromy, v měkoučkém mechu, kdyby se vám ke koř enům skláněly zvonečky a kolem tekl potok a ve větvích vám zpívali ptáci, to byste si mohli klidně růst! Ale tady nemůž ete. Já vím, jak vám je, stromečky moje. ‘ Bylo mi dnes smutno, když jsem od nich odjížděla. Č lověk si na tyhle věci rychle zvykne, viďte? Je někde blízko vašeho domu potok? Na to jsem se paní Spencerové zapomněla zeptat.“

„No, ano, je hned za domem.“

„Ach, to je jako v pohádce! Vždycky jsem snila o tom, že budu bydlet blízko potoka. Ale nikdy jsem si nemyslela, že jednou vážně budu. Sny se většinou nesplní, že ne? To by byla krása, kdyby se každý sen splnil. Ale teď jsem skoro úplně šťastná. Úplně šťastná být nemůžu, protože – no, jaká je tohle podle vás barva?“

Přehodila si jeden z dlouhých lesklých copů přes hubené rameno a podržela ho Matoušovi před očima. Matouš nebyl zvyklý posuzovat barvu dámských kadeří, ale v tomto případě nebylo nad čím váhat.

„Zrzavá, ne?“ řekl.

Dívka upustila cop s povzdechem, který jako by pramenil až někde v patách a naráz vyslovil všechny strasti lidského rodu.

„Ano, zrzavá,“ připustila odevzdaně. „Takže vidíte, že nemůžu být úplně šťastná. Nikdo, kdo má takovéhle vlasy, totiž nemůže. To ostatní už mi tolik nevadí – ty pihy ani zelené oči, ani to, že jsem tak hubená. Já si prostě představím, že mám krásnou broskvovou pleť a zářivé pomněnkové oči. Ale ty vlasy, ty si odmyslet neumím. To prostě nejde, ať se snažím sebevíc. Vždycky si říkám: ‚mám nádherné havraní vlasy, mám nádherné havraní vlasy‘, jenže stejně vím, že jsou zrzavé jako liška, a rve mi to srdce. To bude moje doživotní trápení, tohleto. Jednou jsem četla román o dívce, která měla doživotní trápení, ale nebyly to zrzavé vlasy. Ona totiž měla zlaté kadeře a alabastrovou pleť, víte? Co je to ten alabastr? Na to jsem nikdy nepřišla. Vy to víte?“

„Mmno, vlastně ani nevím,“ odpověděl Matouš, kterému se začínala zvolna točit hlava. Připadal si jako kdysi za mlada, když ho jednou vylákal kamarád na kolotoč.

„No, ať to bylo, co to bylo, muselo to být asi něco mc krásného, protože ona byla božsky krásná. Představil jste si někdy, jaké to asi musí být, být božsky krásný?“

„Mmno, ne, nepředstavil,“ přiznal se Matouš bezelstně.

„To já ano. Co byste si vybral, být božsky krásný, nepředstavitelně chytrý, nebo andělsky dobrý?“

„Mmno, já… já ani nevím.“

„Já taky ne. Nikdy se nemůžu rozhodnout. Ale to nevadí, protože stejně nikdy ani jedno z toho nebudu. Je jisté, že andělsky dobrá nebudu nikdy. Paní Spencerová říkala – ach, pane Cuthberte! Pane Cuthberte!! Pane Cuthberte!!!“

To nebyla slova paní Spencerové, ani dívka nevypadla z bryčky, ani Matouš neudělal zázrak. Prostě zatočili a ocitli se v Aleji.

Alej tomu říkali newbridgeští. Byl to asi necelých pět set metrů dlouhý úsek cesty, nad nímž vytvořily klenbu větve obrovských rozložitých jabloní, které tu před lety vysadil jakýsi podivínský starý farmář. Nad hlavami tak teď měli jednolité krajkové loubí nádherně vonících sněhobílých květů. Mezi větvemi probleskoval nachový soumrak a v dáli před nimi zářily červánky jako velké okno na konci lodi v katedrále.

Dívka oněměla. Opřela se, sepjala huben é ruce a hluboko zaklonila hlavu, aby viděla na tu bílou ná dheru. Ješ tě když vyjeli ven a blížili se ze svahu k Newbridgi, nepromluvila ani slovo. S ohromeným výrazem se d ívala do dáli na zapadající slunce očima, před nimiž na zářícím pozadí tan čily všemožné výjevy. Rušnou vesnicí Newbridge, kde na ně štěkali psi, pokřikovali kluci a vyhl ížely zvědavé tváře z oken, projeli ještě pořád mlčky. Uběhly další t ři mí le a dí vka stále nemluvila. Bylo zřejmé, ž e umí mlčet stejně intenzivn ě, jako umí brebentit.

Nakonec prolomil ticho jako první Matouš: „Musíš být unavená a asi máš hlad,“ napadlo ho jako jediný důvod jejího dlouhého mlčení. „Ale už to nemáme daleko – tak nanejvýš míli.“

Probrala se ze zamyšlení s hlubokým povzdechem a podívala se na něho zasněnýma očima, prozrazujícíma, že její duše byla daleko, velmi daleko.

„Ach, pane Cuthberte, to místo, kterým jsme projížděli, to bílé, co je to?“

„Mmno, asi myslíš Alej,“ řekl Matouš po chvilce váhání. „Je docela hezká.“

„Hezká? To je slabé slovo. Krásná taky. Nic z toho nestačí. Nádherná, skvostná! Poprvé jsem viděla něco, co se nedalo vylepšit fantazií. Uspokojilo mě to tady uvnitř,“ dala si ruku na srdce, „způsobilo mi to takovou zvláštní bolest… ale příjemnou. Cítil jste někdy něco podobného, pane Cuthberte?“

„Mmno… nemůžu si vzpomenout.“

„To j á už mockrá t – kdykoliv vidím něco tak božsky krásného. Ale tak ná dherné mu m ístu by se nemě lo ří kat Alej. To ho vůbec nevystihuje. Mělo by se mu říkat třeba – počkejte – Bílé opojen í. No nebylo by to krásné jméno? Mně když se nelí bí, jak se někdo nebo něco jmenuje, tak tomu hned vymysl ím nové pojmenování. V sirotčinci byla holka, jmenovala se Hepziba Jenkinsová, ale já jsem si vždycky představovala, že se jmenuje Ros álie De Vere. Zrovna tak tomuhle místu budou ostatní dál říkat Alej, ale pro mě to vž dycky bude Bílé opojení. U ž máme před sebou opravdu jen míli? To jsem ráda, ale taky mě to mrzí. Byla to tak hezká cesta a mě vždycky mrz í, když něco hezkého končí. Třeba potom přijde něco ještě hez čího, jenže s tím se nikdy nedá počítat. Nakonec to totiž většinou dopadne přesně naopak. J á s tí m mám zkušenosti. Ale stejně se těší m domů. Víte, já jsem nikdy opravdový domov nem ěla. Takže když si pomyslím, že vážně jedu domů, zase cítím tu p říjemnou bolest… Ach, to je krása!“

Přejeli po hřebeni kopce. Pod nimi se rozprostíral rybník, dlouhý a klikatý jako řeka. Uprostřed jej prot ínal most a od mostu až k jeho dolnímu konci, oddělenému hrází jantarových píse čných dun od tmavomodrých vod zálivu, hrála jeho hladina smě sicí všech barev – od nejjemnější šafr ánové a růžové až po é terickou zeleň – přes mnoho prchavých odstín ů, které ani nemají jméno. Za mostem se rybník ztrácel mezi jedlemi a javory a jeho hladina jen temně probleskovala mezi jejich mihotajíc ími se stíny. Tu a tam se nad ni nakláněla z bř ehů divoká švestka jako bíle oděná d ívka, stojící na špičkách a prohlížející si svů j vlastn í odraz. Z bažiny u okraje rybníka se jasně nesl hořkosladký zpěv žabího sboru. Za jabloňov ým sadem na svahu prosví tal malý š edý domek. Ještě nebyla tma, ale v jednom okně už se sví tilo.

„To je Barryho rybní k,“ řekl Matouš.

„Tohle jméno se mi taky nelíbí. Budu mu říkat – počkejte – Zářivé jezero. Ano, to je ono. Já to pozná m, protož e mi př eběhl mráz po zádech. Vždycky, když přijdu na to správné jmé no, př eběhne mi mráz po zádech. Běhá vám taky někdy mrá z po zádech?“

Matouš přemýš lel.

„Mmno… ano. Vž dycky když vidím ty oškliv ý bílý larvy v záhonu na okurky. Protiví se mi.“

„To asi nebude to stejné mrazení. Že ne? Larvy a zářiv á jezera, to je ně co ú plně jiného. Ale proč se tomu říká Barryho rybník?“

„No, asi proto, že ta mhle v tom domku bydlí pan Barry. Jmenuje se to tam Na Svahu. Kdyby tam nebylo to křoví, tak už bys vidě la náš dům. Ale musíme ješt ě přes most a pak okolo po cestě, ještě tak půl mí le. “

„A nemá pan Barry malou dceru? Teda ne úplně malou, asi tak velkou jako já?“

„Má, jedenáctiletou. Jmenuje se Diana.“

„Ach!“ ozval se dlouhý vzdech. „Jaké krásné jméno!“

„Mmno… já neví m. Mně se tolik nelíbí, je to jako pro pohana. Taková Jana nebo Marie, to je jiná. Ale když se Diana narodila, bydlel tam u nich učitel a oni ho nechali, aby jí vybral jméno, a tak vybral Dianu.“

„Kéž by býval byl nablízku nějaký učitel, když jsem se narodila já ! Ach, už jsme na mostě . Teď zavř u oč i. Já se mostů strašně bojím. Nemůžu se ubrá nit představě, že až budeme uprostř ed, celý most se prolomí jako zavírací nůž a spolkne nás hladina. Tak vždycky zavírám oči. Ale když cítím, že se blíží me doprostřed, tak je stejně musím otevřít. Protože, víte, kdyby se ten most přece jen prolomil, tak bych to chtěla vidě t. Jak to krásně rachotí! To se mi na tom vždycky líbí . No není to ná dhera, ž e je na světě tolik věcí, co se člověku líbí? A je to. Ještě se ohlédnu. Dobrou noc, drahé Zářivé jezero. Já dávám vždycky dobrou noc věcem, co má m ráda, jako bych ji dávala lidem. Myslím, že se jim to líbí. Ta voda vypadá úplně, jako kdyby se na mě smá la.“

Když vyjeli na další kopec a zaboč ili, utrousil Matouš : ,„Tak, už jsme skoro doma. Támhleto je náš dům.“

„ Ne, neří kejte mi to,“ p ř eruš ila ho jako bez dechu, zatahala ho za zvednutou ruku a zakryla si oči, aby neviděla, kam ukazuje. „Já budu hádat. Určitě to uhodnu.“

Otevř ela oč i a rozhl édla se. Byli na hřebeni kopce. Slunce už zapadlo, ale krajinu bylo ve slábnoucím světle pořád dobře vidět. Sm ěrem na západ se tyčila proti aksamitové obloze tmavá kostelní věž. Pod ní se tá hlo údol íčko a za ním dlouhý pozvolný svah s úhlednými domky a farmami. Oč i dě včete dychtivě p řejížděly jeden dům za druhým. Nakonec spočinuly na jednom na levé straně, daleko od cesty, matně se bělaj ícím mezi kvetoucími stromy v šeru lesa. Na jihozápadní m cí pu oblohy nad ním svítila obrovská, k řišťálově bílá hvězda jako lampa, ukazující cestu, jako příslib.

„To je on! Ž e ano? “ zeptala se a ukázala na dům.

Matouš potěšeně poplácal kobylu opratěmi po hřbetě.

„Mmno, uhodla jsi! Pan í Spencerová ti ho asi dopodrobna popsala.“

„Nepopsala – opravdu ne. Co mi o něm řekla, by mohlo platit o jakémkoliv jiném domě tady. Netušila jsem, jak ve skutečnosti vypadá. Ale hned, jak jsem tenhle d ům uviděla, poznala jsem, že to je můj domov. Ach, připadám si jako ve snu. Určitě už má m pa ž i samou modřinu, tolikrát jsem se dnes štípla! Co chvíli mě přepadne hrozný strach, že je to v šechno jen sen. A tak se musím štípnout, abych uvěřila, že je to pravda – jenže pak jsem si uvědomila, že i kdyby to byl jen sen, tak je lepší sn ít, dokud to jde, a tak už se neštípu. Ale tohle není sen, my jedeme domů!“

S dojatým povzdechem zmlkla. Matouš se neklidně vrt ěl. Byl rád, že to Marilla, a ne on, bude muset tomuhle nebohému sirotkovi ozná mit, ž e tohle není domov, po kterém tolik touží. Projeli kolem Lyndeových – panovala u ž tma, ale ne zas taková, aby je paní Ráchel ze své pozorovatelny za oknem neviděla – vyjeli na kopec a zamířili dlouhou příjezdovou cestou k Zelenému domu. Když p řijeli až k vratů m, Matouš se podivil, jak silný odpor se v něm zvedl, když si uvědomil, co jeho společnici čeká. Nemyslel ani na Marillu, ani na sebe, ani na potíže, které jim tento omyl jistojistě způsobí, ale jen na zklamání tohoto dít ěte. Když si př edstavil, jak udusí to nadšené světlo v jejích očí ch, mě l pocit, že je to vražda, že cosi zabíjí – tentýž pocit, který mívá, když mus í zabít jehně nebo tele nebo vůbec jakékoliv jiné nevinné stvoření.

Vjeli do dvora. Panovala tam tma, a ze všech stran se oz ývalo hedvábné šustění topolových listů.

„Poslouchejte, stromy mluví ze spaní,“ zašeptala, kdy ž ji vzal do náruče a postavil na zem. „Copak se jim asi zdá?“

Pak pevně sevřela starou brašnu, v níž měla „celý sv ůj majetek“, a následovala Matouše do domu.

KAPITOLA 3

Překvapení Marilly Cuthbertové

Jakmile Matouš vzal za kliku, přiběhla mu Marilla naproti. Když vš ak spatřila podivnou postavičku v tuhých nehezký ch š atech, s dlouhými zrzavými copy a dychtivýma, zářící ma očima, oněměla úžasem.

„ Matouš i, kdo to je?“ vykřikla. „Kde je chlapec?“

„Žádný nepřijel,“ hlesl Matouš bezmocn ě. „Jen ona.“

Kývl směrem k děvčeti a uvědomil si, že se jí vlastně ani nezeptal, jak se jmenuje.

„Žádný nepřijel! Musel přece přijet!“ trvala na svém Marilla. „Řekli jsme přece paní Spencerové jasně, že chceme chlapce.“

„Ale paní Spencerová chlapce nepřivezla. Přivezla ji. Ptal jsem se přednosty. A já jsem ji tam nemohl nechat, ať je to omyl, nebo ne.“

„No, to je mi pěkné nadě lení!“ lamentovala Marilla.

Děvče během jejich rozhovoru mlčelo, pouze přejíždělo pohledem z jednoho na druhé ho. Nadš ený výraz jejích očí byl ten tam. Náhle jako by plně pochopila, o čem je řeč. Upustila omš elou brašnu, udělala krok dopředu a sepjala ruce.

„Vy mě nechcete!“ vykřikla. „Vy mě nechcete, protože nejsem kluk! To se dalo čekat! Nikdy mě nikdo nechtě l. Mě lo mě napadnout, že je to příliš krásné, aby to mohla být pravda. Měla jsem si uvě domit, ž e mě nikdy nikdo nechce. Bože, co mám dělat? Asi budu brečet!“

A rozplakala se. Sedla si na židli, lokty položila na stůl, zaboř ila do nich obličej a zač ala usedavě plakat. Marilla s Matoušem si nad kamny vyměňovali nesouhlasné pohledy. Žádný z nich nevě dě l, co udělat nebo říct. Nakonec se slova vá havě ujala Marilla.

„No tak, přece nebudeš plakat. Vž dyť nemáš proč .“

„Mám proč!“ Děvče prudce zvedlo hlavu, a odhalilo tak uplakaný obličej a chvějící se rty. „Vy byste taky brečela, kdybyste byla sirotek, přijela někam, kde máte najít domov, a tam zjistila, že vás nechtějí, protože nejste kluk! Bože, tohle je ta největší tragédie, co mě kdy potkala!“

Na Marillině zachmuř ené tváři problesklo cosi jako vá havý náznak úsměvu, poněkud křečovitý po dlouhé m neuží vání.

„No tak už neplač. Dnes več er tě ven nevyženeme. Stejně tady musíš zů stat, dokud se to nevyjasní. Jak se jmenuješ?“

Děvče na okamžik zaváhalo.

„Mohli byste mi, prosím, říkat Kordélie?“ zeptala se dychtivě .

„Říkat ti Kordélie! Tak se jmenuješ?“

„N-ne, nejmenuju, ale strašně ráda bych se tak jmenovala. Je to tak dokonale elegantní jmé no. “

„Já ti ale vůbec nerozum ím. Když nejsi Kordélie, jak se tedy jmenuješ?“

„Anna Shirleyová,“ odpověděla vá havě nositelka tohoto jména, „ ale, prosí m, říkejte mi Kordélie. Vá m to př ece může být jedno, když tu stejně dlouho nezů stanu, no ne? A Anna je tak obyčejné, neromantické jméno!“

„Hlouposti!“ zpražila ji nechá pavě Marilla. „Anna je hezké, rozumné jm éno. Nemusíš se za ně stydět.“

„Ale já se za ně nestydím,“ vysvětlovala Anna. „To jen, že se mi Kordé lie l í bí víc. Já jsem si vždycky představovala, že se jmenuju Kordélie – aspoň v poslední dob ě. Když jsem byla malá, tak jsem si představovala, že jsem Geraldina, ale teď se mi ví c lí bí Kordélie. Ale jestli mi budete ří kat Anna, prosí m vás, vyslovujte to s dvěma n.“

„A záleží na tom?“ zeptala se Marilla s dalším lehce křečovit ým úsměvem a vzala do ruky konvici na čaj.

„Strašně moc. Zní to mnohem líp. Copak vy, když slyšíte nějaké jméno, ho před sebou hned v duchu nevidíte, jako by bylo vytištěné? Já ano, a „Ana“ vypadá hrozně, ale „Anna“ o tolik vznešeněji! Když mi budete říkat A-n-n-a, smířím se možná i s tím, že nejsem Kordélie.“

„No dobrá, A-n-n-o. Mohla bys nám říct, jak došlo k tomu omylu? Vzkázali jsme paní Spencerov é, aby ná m př ivezla chlapce. To žádné v sirotčinci neměli?“

„Ale ano, byla jich tam spousta. Ale paní Spencerová jasně řekla, že chcete asi jedenáctileté děvče. A vychovatelka prohlásila, že bych vám mohla vyhovovat já . Neumí te si p ř edstavit, jakou jsem z toho měla radost! Celou noc jsem nespala. Ale…“ dodala vyčítavě a otočila se k Matoušovi, „proč jste mi neřekl hned na nádra ží, že mě nechcete, a nenechal mě tam? Kdybych nebyla vidě la Bí lé opojení a Zářivé jezero, bylo by to pro m ě všechno jednodušší.“

„ O č em to proboha mluví?“ zeptala se Marilla a nechá pavě zírala na Matouš e.

„Jen… jen nar áží na ně co, o č em jsme se bavili cestou,“ odpově-dě l Matouš spěšně. „Jdu ustájit kobylu, Marillo. Uvař zat ím čaj.“

„Nikoho jiného už paní Spencerová nepřivezla?“ pokračovala Marilla, když Matouš ode š el.

„Jen pro sebe Lily Jonesovou. Lily je teprve pět a je moc krásná. Má kaštanové vlasy. Kdybych byla krásná a mě la kaštanové vlasy, nechali byste si mě?“

„Ne. My potřebujeme chlapce, aby pomohl Matoušovi s prací. Děvče nám není nic platné. Sundej si klobouk. Dám ti ho i s taškou na stolek v hale.“

Anna si pokorně sundala klobouk. Matouš se za chvíli vrátil a všichni se posadili k večeř i. Ale Anna nemohla jíst. Marně okusovala krajíc chleba s máslem a ukrajovala jablečnou zavařeninu z vroubkované skleněné mistič ky, která stála u jejího talíře. Nedokázala do sebe dostat vůbec nic.

„Ty nejíš,“ řekla Marilla ostře, jako by to byl vážný prohřešek.

Anna vzdechla.

„Já nemůžu. Jsem úplně zoufalá . Vy můžete jíst, když jste úplně zoufalá ?

„Já jsem nikdy nebyla úplně zoufalá , takž e neví m,“ odpově dě la Marilla.

„Nikdy? A to jste si ani nikdy nezkusila představit , že jste úplně zoufalá ?“

„ Ne. “

„Tak to mě asi nem ůžete pochopit. Je to strašně ošklivý pocit. Když chcete polknout, objeví se vám v krku knedlík, a nejde polknout vůbec nic, ani čokoládovou karamelu. Já jsem jednou před dvěma lety jedla čokoládovou karamelu a to byla panečku pochoutka. Od té doby se mi často zd ává, že mám spoustu čokoládových karamel, ale vždycky, když se je chystám sn íst, tak se z toho snu probudí m. Doufá m, že se neurazíte, když nemůžu jíst. Je to všechno moc dobré, ale j á opravdu nemůžu.“

„Asi je unavená,“ řekl Matouš, který od svého příchodu ze stodoly ještě nepromluvil. „Měla by j ít spá t, Marillo. “

Marilla př emýšlela, kam Annu ulož it. Pro touž ebně očekávan ého chlapce ustlala na gauči v pokojíku vedle kuchyně. Bylo to tam čisté a útulné, ale pro dívku se to nehodilo. Ov šem pokoj pro hosty nepřipadal pro nějaké ho toulavé ho sirotka v úvahu. Zůstával tedy jedině pokoj v podkroví. Marilla zap álila svíčku a pokynula Anně, aby šla za ní. Anna ji bezduše následovala, cestou si ze stolku v hale vzala klobouk a brašnu. Hala byla a ž nelidsky čistá.

Podkrovní pokojík, do kterého vystoupaly, vypadal ještě čistší.

Marilla postavila svíčku na trojhrann ý stolek se třemi nohami a rozestlala postel.

„Noční košili doufám máš?“ zeptala se.

Anna přikývla.

Pak opět zmizela pod př ikrývkou.