Cvoček
a pan Márinka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Marie Kšajtová

Cvoček a pan Márinka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cvoček a pan Márinka

Pan Márinka a pes Cvoček spolu bydleli v jednom bílém domku s modrými okny. Jejich dům stál mezi dvěma borovicemi na samotě nedaleko za městem.

„Co je to Cvoček?“ zeptal se jednou pes pana Márinky, když byl ještě zvídavým štěnětem.

„No, Cvoček je přece tvé jméno! Je to něco tak malého jako ty,“ usmál se na psa muž.

„A jak říkají tobě?“

„Já jsem pan Antonín Márinka. I když vyrosteš, zůstaneš Cvočkem a nikdy nebudeš Cvokem. A já budu panem Márinkou, dokud budu chodit po světě. Po něm budeme ještě dlouho vesele běhat spolu, Cvočku,“ usmál se muž a pokrčil poněkud delší nos.

„A jak ti říkali, když jsi byl malý jako já, pane Márinko?“

„Maminka mi říkala Toníčku a tatínek na mě někdy zavolal Antoníčku.“

„Aha,“ kývl hlavou Cvoček a už na žádná jména nemyslel. Dal se v kuchyni s chutí do hry se starým pantoflem. To mu připadalo zábavnější.

Pan Márinka chodíval se svým psem Cvočkem každý den na dlouhé procházky, a přitom mu vyprávěl o přírodě, i o tom, jak byl kdysi dávno klukem. Jak jednou chytil tak ohromného kapra, že ho málem neunesl. Kapr se sotva vešel do necek, ve kterých pana Márinku koupávala maminka, když byl malý. Cvoček nad velikou rybou údivem kulil oči, ale neuvěřil, že velký pan Márinka byl kdysi tak malý, že se vešel do necek jako kapr.

Jindy se zase spolu přetahovali o župan, ze kterého už pan Márinka vyrostl. Oba se přitom moc nasmáli, a nejvíc, když se látka trhala a vrzala jako pila. Zdálo se, že Cvočkův pán spolkl zázračnou tabletku a rázem omládl. Zkrátka ti dva se měli rádi a hráli si spolu, jak to mezi psem a člověkem většinou bývá. Pan Márinka by nedal za nic na světě Cvočka a Cvoček by za nic na světě, ani za kus šunky, nedal pana Márinku.

To se ví, že Cvoček, jako všichni pejsci, také někdy zlobil. Jednou z dlouhé chvíle ohryzal desky knihy vypůjčené z knihovny, místo aby si zajímavou knížku přečetl. Jeho pán musel drahou knihu zaplatit.

Jindy, když byl doma sám, vytáhl z dlouhé chvíle ze skříňky nový svetr a vykousal do něj sedm okýnek. Pan Márinka zuřil jako roj sršňů, jako rozzuřený kňour, a dokonce s Cvočkem nemluvil. Pejsek za ním chodil, měl smutný kukuč a sliboval, že už to nikdy neudělá. Pan Márinka se mračil, a teprve druhý den se udobřil a trochu podrbal Cvočka za ušima.

Cvoček si hrál dneska venku na honěnou s kavkou, a když se vrátil, bylo doma zamčeno. Klíč v zámku nebyl. „Aha, už vím! Vždyť pan Márinka ráno říkal, že někam jede, ale kam, to si nepamatuju,“ vzpomněl si, „ale že se vrátí, než bude tma.“

Už se stmívalo, tak si sedl spokojeně před dům, poslušně čekal a pozoroval svět.

Kolem šel zrovna muž v dlouhém kabátu, ale pan Márinka to nebyl, ten by si ani takový divný kabát na sebe nevzal. Že by jeho pán na delší čas odcestoval a nic mu neřekl, to Cvoček pokládal zrovna za tak nemožné, jako že mu spadne nebe na hlavu.

„Toníčku,“ zavolal do okna domku, jako když na pana Márinku volávala maminka.

Ale dům mlčel zarytě jako protivný nemluva.

Setmělo se, a tak si lehl před práh dveří. Nebe se už začínalo plnit třpytivými hvězdami. Cvoček se zaradoval, že hvězdná záře posvítí panu Márinkovi na cestu, aby nezakopl, až se za tmy bude vracet domů. Vycházel měsíc, a když k němu připlouval mrak, s tlapkou pod hlavou pes z dlouhého čekání usnul.

Předjarní ráno studilo jako kus ledu. Cvoček se zachvěl chladem, a když se probral, zjistil, že dveře jejich domu jsou stále zamčené. Rozhodl se, že půjde panu Márinkovi do města naproti.

Po cestě uviděl známou paní v hnědém baretu. Přišla hned k němu a podivila se: