Sesterstvo
ve Snové říši

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Sesterstvo ve Snové říši – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ela ucítila, jak jí po zádech přejel mráz. Probudila se uprostřed noci a má teď hrozně divný pocit. Jako by v pokojíčku někdo byl! Brášku Péťu, který spal ve vedlejší posteli, samozřejmě nepočítala. Bylo tu něco divného, co sem vůbec nepatřilo!

Pokoj vypadal teď v noci dost strašidelně. Plyšáci sedící na poličce na ni poulili korálkové oči a místo úsměvů se na ni šklebili, protože měli obličeje plné stínů. Ele se sice chtělo na záchod, ale věděla, že v žádném případě neopustí postel. Připadala jí tu jako jediné bezpečné místo.

Jej, teď se něco pohnulo!

Uf, to byl jenom Péťa…

Ela pevně zavřela oči a přetáhla si peřinu přes hlavu. Jestli jsou v pokojíčku nějací duchové nebo strašidla, pod peřinou se jí určitě nemůže nic stát!

Když se ráno vzbudila, vůbec nechápala, proč se vlastně v noci bála. V denním světle vypadal pokojíček jako to nejútulnější místo na světě, plyšáci se samozřejmě roztomile usmívali a všechno bylo, jak má být.

Nebo aspoň skoro všechno…

„Mami?“ Ela na poslední chvíli zarazila maminku, která si právě chtěla do ranního kafe nasypat sůl.

„Tati!“ Táta si maže housku už asi pět minut, zírá „do blba“ a lesknou se mu oči, protože pořád zívá.

Co se to tady poslední dobou děje? Nikdo se nezdá být ve své kůži, doma pořád panuje unavená a ospalá nálada, všichni jsou docela mrzutí. A to se Ela na vánoční prázdniny tak těšila!

„Snad nejsi nemocná?“ vykulila na ni oči její nejlepší kamarádka Bára a další nejlepší kamarádka Míša starostlivě pokývala hlavou. Všechny společně tvoří Sesterstvo, nerozlučnou trojici, kterou svedla dohromady kouzelná kočka Fabiola, patřící staré paní Ládvíkové.

„Co? Nemocná? Proč?“ podivila se Ela a vytáhla mobil, aby se do něj podívala jako do zrcadla, co na ní holky vidí.

„Nechci teda nic říkat, ale vypadáš dost hrozně,“ rýpla si Míša. Bohužel měla pravdu. Elu hyzdí pod očima hluboké kruhy a obličej má jaksi šedivý s nádechem do zelena. Opravdu vůbec nepůsobí zdravým dojmem!

„Nic mi není,“ zaklapla Ela mobil. „Jenom jsem unavená.“

„Unavená o prázdninách?“

„Divný, ne?“

„Chodíš pozdě spát?“

„Ne, to ani ne...“ zamyslela se Ela. „A ráno taky spím docela dlouho. Fakt nevím.“

„A nekašle třeba Péťa v noci? Nebo nemluví ze spaní? Počkej, až budeš mít svůj vlastní pokoj, to se vyspíš líp.“

„To jo,“ souhlasila Ela. „Už se těším!“

Když se před pár měsíci přestěhovali do nového domu, koupili rodiče i přilehlou půdu. Naplánovali, že se probourá strop, udělají se schody a půda se promění na dva nové pokoje, z nichž jeden bude pro Elu.

„Chcete se kouknout, holky? Ta půda je fakt tajuplná! Je tam několik beden, staré skříně, obrazy a já nevím co ještě. Naši to pomalu vyklízejí, aby se co nejdřív mohlo začít stavět.“

Bára s Míšou nadšeně souhlasily, průzkum staré půdy je přece to pravé dobrodružství pro Sesterstvo!

A vypadalo to tu opravdu záhadně... V krabicích našly staré černobílé fotografie, některé dokonce tak staré, že jsou ještě na tvrdých deskách! Mezi odloženými knihami ležel i notýsek plný dětských obrázků, výstřižků a vylisovaných květin. Válí se tu i nějaké pradávné časopisy a gramodesky, ty ale nejsou ani zdaleka tak zajímavé jako obsah skříně. Na ramínkách tu visí kabáty, černé i všelijak kostkované, a taky šaty! Některé jsou moc krásné, vyšívané nebo zdobené třpytivými kamínky nebo flitry.

„Paráda!“ přiložila si Bára šaty k tělu a zhlédla se v zrcadle, přilepeném zevnitř skříně.

„Hepčí!“ kýchla Míša, která se pokoušela omotat si kolem krku péřové boa. „To ty moje alergie,“ zamumlala omluvně. Míša má totiž alergii skoro na všechno, včetně prachu samozřejmě, a toho tu není zrovna málo.

Ela si okouzleně dala na hlavu čelenku s umělými květinami, která vypadala jako koruna pro vílu.

„Tak jestli bude maškarní, víme přesně, kam si jít pro kostýmy,“ zhodnotila situaci Bára.

„No to nevím, podívej,“ smutně ukázala Míša. Na pořádném světle u okýnka je poznat, že blyštivá nádhera je ve skutečnosti docela prožraná od molů, spousta flitrů je opadaných a boa vypelichané.

„Ve stínu to teda vypadalo líp,“ musela neochotně souhlasit Bára.

„Podívejte,“ ukázala jim Ela zažloutlou fotografii, na které je holka asi ve stejném věku jako ony, v té čelence, co si Ela právě zkoušela. Stojí vedle židle, na níž sedí hodně stará paní, která ji drží za ruku. Holka se vůbec neusmívá a strnule hledí z fotky přímo jim do očí.

„Vypadá divně, že?“

„Smutně.“

„Nebo trošku jako bláznivá,“ byla ve svém hodnocení nejpřísnější Bára. „Jako nějaká rusalka nebo spíš divoženka.“

„To je blbost. Tak se to asi tehdy nosilo, ne?“

„Kdepak. Podívej, co se nosilo,“ ukázala Bára Míše módní ilustrace ve starých časopisech. Květinová čelenka ve vílím stylu nebyla ani na jedné z nich.

„No, vždyť je to jedno,“ mávla rukou Míša.

Ela si fotku pozorně prohlížela. Působí na ni zvláštním dojmem, trochu děsivým. Zase ucítila, jak jí po zádech přejel mráz, a rozhodně to nebylo tím, že je tu na půdě průvan. Najednou měla dojem, jako by se šaty na ramínkách samy pohnuly a dvířka od skříně vydala divný skřípavý zvuk, ze kterého se jí zježily chlupy vzadu na krku!

A ten deníček! Na první pohled vypadal jako obyčejný sešit na kreslení, ale obrázky v něm jsou neuvěřitelně zvláštní a trochu strašidelné… Když uslyšela zaklepání, bázlivě se ohlédla, ale byl to naštěstí jen holub, který zvenku zobákem zaťukal na okno.

Proč se všeho tak bojí? Copak je takový strašpytel? Asi to bude jen únavou z nevyspání, ale stejně je ráda, že se sem nevypravila sama. S Bárou a Míšou je všechno mnohem veselejší a daleko míň záhadné.

V rohu už se začalo bourat, hodně věcí už máma s tátou vyklidili do krabic, které čekají na odnesení. Udělal se tu pořádný kus práce, ale je vidět, že jí zbývá ještě dost a dost. Tak proto jsou asi máma s tátou pořád tak unavení, to bude ono, ne?

Ela strčila pokreslený notýsek do kapsy, chce si ho později pořádně prolistovat. Míša znovu několikrát kýchla a Bára se zeptala: „Kde bude tvůj pokoj? Na téhle straně nebo na té druhé?“

„Tady,“ ukázala Ela na část půdy s pěkným výhledem do zahrad a na dvorky.

„Tak to je paráda!“ vyklonila se Míša z malého okýnka. „Jé, vidím Fabiolu! Ty odsud vidíš až na zahradu paní Ládvíkové a ona se tam teď zrovna prochází!“

„Vážně?“ podivila se Ela. „Vidíš, to mi připomíná, že máma chce paní Marii poslat nějaké cukroví. Nachystala mi ho do krabičky, leží na botníku.“

„Tak se za ní stavíme hned, aspoň si pořádně pomazlíme Fabiolu.“

Na schodišti bylo tepleji než na půdě, odnikud tu totiž nefoukalo.

„Dobrý den,“ pozdravily holky dvojici nájemníků, kteří právě zamkli dveře a chystali se ven.

„Dobruááá den,“ pozdravil je pán a rychle si zakryl pusu rukou, protože jakmile ji otevřel, vyšlo z něho obrovské zívnutí!

Jeho paní se na něj zadívala pohoršeně, ale vzápětí musela zívnout taky.

Ela už už cítila, že se k ní zívací vlna blíží jako tsunami, ale vtom Bára otevřela vchodové dveře, takže ji ovanul studený vzduch, probral ji a rázem jí bylo líp.

„To jste hodná, děvčata, že jste mi donesla cukroví,“ měla radost paní Marie. „Kdysi jsem dělávala zdobené perníčky, ale teď už se mi tak třesou ruce, že bych se hodila akorát na posypávání loupáků mákem,“ spiklenecky na ně mrkla.

Fabiola je také hned uvítala, otírala se jim o nohy, zvědavě přičichla k cukroví, ale naznačila, že o nic sladkého nemá zájem. Ele to bylo úplně jasné, proto jí přinesla speciální kočičí masové pamlsky. Sáhla pro ně do kapsy, a při tom jí vypadnul notes sebraný z půdy a rozevřel se.

Fabiola zůstala stát s packou zdviženou ve vzduchu a Ela pomalu otevřela pusu. Sešit se otevřel zrovna na stránce s obrázkem kočky, která jako by Fabiole z oka vypadla!

„Holky…“ Chtěla zavolat Báru s Míšou, ale ty se právě živě bavily s paní Marií, takže ji vůbec neslyšely.

„Vidíš to, Fabi?“ otočila se Ela na kočku, která na ni upírala vážný pohled. „Co to má být?“

Fabiola mňoukla, ale pak se bezradně posadila, a tak Ela získala dojem, že věc je tak složitá, že ji bez pomoci řeči vysvětlit nejde. Ela je s kočkou hodně propojená a rozumí jí toho spoustu, ale na tohle je jejich spojení krátké, jak se zdá. Sebrala notýsek, dala si ho zpátky do kapsy a umínila si, že ho musí nejprve celý řádně prozkoumat, než se poradí s Míšou a Bárou.

„Jestlipak víte, kdo mě přijde za dva dny navštívit?“ zeptala se paní Marie.

„Jasně že víme! Emory!“ zakřičely všechny tři a plácly se do dlaní. Pravnuk první a jediné lásky staré paní, kterého Sesterstvo s pomocí kouzelné kočky Fabioly vypátralo až v Americe, se chystá navštívit Českou republiku! Staví se i za paní Ládvíkovou, přiveze jí hromadu fotek a pozdravů, a holky jsou na něho samozřejmě moc zvědavé.

Teď v zimě se stmívá hodně brzo, takže se vracely už úplně potmě. Naštěstí jim v ulici úplně nedávno vyměnili pouliční osvětlení, a to teď krásně a jasně svítí, nikde nezůstávají žádné tmavé kouty jako předtím. To byla tedy Ela moc ráda, protože musela pořád myslet na ten divný portrét z půdy, a taky měla pocit, že ji záhadný sešit v kapse úplně pálí!