Země příběhů
Varování bratří Grimmů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Chis Colfer

Země příběhů – Varování bratří Grimmů

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

J. K. Rowlingové, C. S. Lewisovi, Roaldu Dahlovi, Evě Ibbotsonové, L. Franku Baumovi, Jamesi M. Barriemu, Lewisi Carrollovi a všem ostatním výjimečným autorům, kteří naučili svět věřit v magii. Když si vzpomenu, kolik času jsem strávil prohledáváním skříní, sledováním druhých hvězd zprava a čekáním na dopis z Bradavic, ani se nedivím, že jsem neměl dobré známky.

A také učitelům a knihovníkům, kterým se tato série líbila a kteří ji zařadili do výuky. Znamená to pro mě víc, než dokážu popsat slovy.

„Máte nepřátele? Výborně! To znamená,
že jste se někdy v životě za něco postavili.“

Winston Churchill

PROLOG

HOSTÉ GRANDE ARMÉE

1811, Schwarzwald, Rýnský spolek

Nebyla žádná záhada, proč se tahle část země jmenovala právě Schwarzwald, Černý les. Nezvykle tmavé listy a kůra stromů nebyly v noci prakticky vůbec vidět. Dokonce i když mezi mraky jako ostýchavé dítě vykukoval jasný měsíc, nikdo si nemohl být jistý, co v tom hustém lese číhá.

Lezavě chladný vzduch visel mezi stromy jako závoj. Byl to opuštěný, starý les; kořeny sahaly do půdy stejně hluboko, jako se větve vzpínaly k nebi. Kdyby nebylo skromné stezičky, která se tudy klikatila, zdálo by se, že do lesa lidská noha nikdy nevkročila.

Tmavý kočár tažený čtyřmi silnými koňmi prolétl lesem jako dělová koule. Cestu osvětlovaly dvě rozhoupané lucerny, takže kočár připomínal obrovitého tvora se svítícíma očima. Dva francouzští vojáci z Napoleonovy Grande Armée jeli každý z jedné strany kočáru. Černé pláště jim zakrývaly barevné uniformy, aby mohli cestovat tajně – svět se nikdy neměl dozvědět, jaký mají dnes večer úkol.

Netrvalo dlouho a kočár dorazil na břeh Rýna, nebezpečně blízko ke stále se rozšiřující hranici francouzského impéria. Právě se tu stavěl rozlehlý tábor, francouzští vojáci každou minutou vztyčovali další a další desítky béžových špičatých stanů.

Oba vojáci, kteří následovali kočár, seskočili z koní a otevřeli dveře. Vytáhli zevnitř dva muže s rukama svázanýma za zády a černými pytli přes hlavu. Ti hekali a vykřikovali něco nesrozumitelného – měli totiž také roubíky.

Vojáci je dostrkali do středu tábora, k největšímu stanu. I se zakrytým obličejem oba muži poznali, že ve stanu je jasné světlo, a pod nohama ucítili měkký koberec. Vojáci je odvedli kousek od vchodu a násilím je posadili na dřevěné židle.

„J’ai amené les frères,“ slyšeli za sebou říct jednoho z vojáků.

„Merci, Capitaine,“ ozval se jiný hlas, tentokrát před nimi. „Le général sera bientôt la.“

Někdo jim sundal pytle z hlavy a odstranil kusy látky, kterými měli ovázaná ústa. Když si jejich oči zvykly na světlo, spatřili před sebou vysokého, svalnatého muže, stojícího za velkým dřevěným psacím stolem. Jeho postoj byl velitelský a zamračený pohled ani v nejmenším přátelský.

„Vítejte, bratři Grimmové,“ řekl se silným přízvukem. „Jsem plukovník Philippe Baton. Děkuju, že jste přijeli.“

Wilhelm a Jacob Grimmové si plukovníka změřili. Byli potlučení, podrápaní, šaty měli pomačkané – bylo zjevné, že je sem nedostali bez boje.

„Copak jsme měli na vybranou?“ odsekl Jacob a vyplivl na koberec krvavé sliny.

„S kapitánem De Langem a poručíkem Rembertem jste se předpokládám už seznámili,“ ukázal plukovník Baton na dva vojáky, kteří je přivezli.

„Slovo seznámili bych v téhle souvislosti zrovna nepoužil,“ ušklíbl se Wilhelm.

„Snažili jsme se být zdvořilí, plukovníku, ale oni nechtěli spolupracovat,“ informoval kapitán De Lange.

„Museli jsme je pozvat trochu agresivněji,“ dodal poručík Rembert.

Bratři se rozhlédli po stanu – na to, že byl čerstvě postavený, byl dokonale vybavený. V jednom rohu odtikávaly noční čas vysoké stojací hodiny, po obou stranách zadního vchodu hořely svíčky ve dvou naleštěných svícnech a na dřevěném stole ležela veliká mapa Evropy s maličkými francouzskými vlajkami zabodnutými do dobytých území.

„Co od nás chcete?“ zeptal se Jacob a bojoval s provazem, který mu poutal ruce.

„Kdybyste nás chtěli zabít, už byste to udělali,“ dodal Wilhelm a také se pokoušel vyprostit.

Nad tou nezdvořilostí se plukovník zamračil ještě víc. „Generál Marquis si dnes přál vaši přítomnost nikoli proto, aby vám ublížil, ale aby vás požádal o spolupráci,“ řekl. „Ale být vámi, změnil bych tón, aby on nezměnil názor.“

Bratři Grimmové se po sobě nervózně podívali. Generál Jacques du Marquis byl jedním z nejobávanějších generálů v Grande Armée, vojsku Francouzského císařství. Ale co může chtít od nich?

Ve stanu náhle začalo být cítit pižmo. Bratři Grimmové poznali, že i vojáci ho cítí, protože nervózně ztuhli, ačkoli nikdo se o ničem nezmínil.

„No tak, no tak, plukovníku,“ řekl venku za stanem nějaký tichý hlásek. „Takhle se přece s hosty nezachází.“ Ať to mluvil kdokoli, bylo jasné, že celou dobu poslouchal.

Generál Marquis vstoupil do stanu mezi svícny, až se plamínky závanem vzduchu rozkmitaly. Stan se okamžitě naplnil silnou pižmovou vůní jeho kolínské.

„Generál Jacques du Marquis?“ zeptal se Jacob.

Na muže s tak děsivou pověstí byl jeho fyzický vzhled poněkud zklamáním. Byl to malý muž s velikýma šedýma očima a velikýma rukama. Na hlavě měl velký kulatý klobouk, širší než jeho ramena, a na uniformě několik vyznamenání. Sundal si klobouk a položil ho na stůl, takže se ukázala úplně plešatá hlava. Uvelebil se ve velké polstrované židli za stolem a složil ruce na břiše.

„Kapitáne De Lange, poručíku Remberte, prosím, rozvažte naše návštěvníky,“ přikázal generál. „Žijeme sice v nepřátelských dobách, to ale ještě neznamená, že se musíme nepřátelsky i chovat.“

Kapitán a poručík poslechli. Generál se přátelsky usmál, bratry Grimmy tím však nezmátl – v jeho očích nebyla ani špetka soucitu.

„Proč jste nás sem přivezli?“ zeptal se Wilhelm. „Nepředstavujeme přece hrozbu ani pro vás, ani pro Francouzské císařství.“

„Jsme vědci a spisovatelé!“ přidal se Jacob. „Od nás nemáte co získat.“

Generál se zasmál a pak si omluvně zakryl ústa rukou.

„Hezká historka, jenže já vím, jak je to doopravdy,“ řekl. „Víte, bratři Grimmové, já vás už nějakou dobu sleduju a vím, že nejen vaše příběhy, ale i vy sami toho v sobě skrýváte víc, než se zdá. Donnez-moi le livre!“

Generál luskl prsty a plukovník Baton vytáhl ze zásuvky stolu velkou knihu. Se žuchnutím ji položil před generála a ten v ní začal listovat. Bratři Grimmové knihu okamžitě poznali – byla jejich.

„Znáte ji?“ zeptal se Marquis.

„Je to výtisk našich pohádek pro děti,“ potvrdil Wilhelm.

„Oui.“ Generál nespustil oči ze stránek. „Já jsem váš velký obdivovatel, bratři Grimmové. Vaše příběhy prokazují velikou fantazii, jsou tak merveilleuses – kde jste ke všem těm příběhům přišli?“

Brati Grimmové se po sobě obezřetně podívali – stále ještě nechápali, kam generál míří.

„Jsou to jen pohádky,“ pokrčil rameny Jacob. „Některé jsou originální, většinou jsou to ale jenom lidové vyprávěnky, předávané z generace na generaci.“

Generál Marquis pomalu kývl. „Ale předávané kým?“ zeptal se a knihu příběhů zabouchl. Přátelský úsměv zmizel a šedé oči přebíhaly od jednoho bratra k druhému.

Ani Jacob, ani Wilhelm nevěděli, jakou odpověď chce generál slyšet. „Předávají je navzájem rodiny, kultury, děti, jejich rodiče…“

„A víly?“ dodal generál zcela vážně a nehnul přitom ani brvou.

Místnost úplně ztichla. Když mlčení trvalo už nepříjemně dlouho, Wilhelm se podíval po Jacobovi a oba se zasmáli, aby to tvrzení zlehčili.

„Víly?“ zopakoval Wilhelm. „Vy si myslíte, že ty pohádky nám daly víly?“

„Víly neexistují, generále,“ přidal se Jacob.

Levé generálovo oko začalo prudce poškubávat, což bratry překvapilo. Generál zavřel oči a pomalu si masíroval tvář, dokud křeč nepřešla.

„Promiňte, bratři Grimmové,“ omluvil se s dalším hraným úsměvem. „Vždycky mi začne škubat oko, když mi někdo lže.“

„My vám nelžeme, generále,“ bránil se Jacob. „Ale pokud vás naše příběhy přesvědčily o opaku, pak je to ten největší kompliment, jaký –“

„TICHO!“ okřikl ho Marquis a oko mu zase začalo škubat. „Urážíte mou inteligenci, bratři Grimmové! Už vás dost dlouhou dobu sleduju. Víme o té třpytivé ženě, která vám příběhy nosí!“

Bratři Grimmové znehybněli. Srdce jim prudce bušilo a na čele naskočily kapičky potu. Oba léta dodržovali slib mlčení, ale přesto největší tajemství jejich života někdo odhalil.

„Třpytivá žena,“ opakoval Wilhelm. „Generále, poslouchejte se trochu! Vždyť je to směšné!“

„Moji muži ji viděli na vlastní oči,“ odsekl generál. „Nosí dlouhé roucho, které se třpytí jako noční nebe, ve vlasech má bílé květiny a v ruce dlouhou křišťálovou hůlku – a vždycky, když se vrátí, nosí vám nové příběhy do vašich knih. Ale odkud se vrací? Na to jsem se ptal sám sebe. Dlouhé dny jsem studoval každou mapu, kterou vlastním, a došel jsem k závěru, že to místo na žádné z těch map není.“

Wilhelm a Jacob zoufale vrtěli hlavou a pokoušeli se popřít, co generál říkal. Jak se ale dá popřít pravda?

„Vy vojáci jste všichni stejní,“ odsekl nakonec Jacob. „Už jste dobyli půl světa, a pořád ještě chcete víc – a tak si vymýšlíte věci, kterým byste mohli věřit! Jste jako král Artuš, posedlý Svatým grálem –“

„Aportez-moi l’oeuf,“ přikázal generál Marquis. Kapitán De Lange a plukovník Rembert vyšli ze stanu a za chvilku se vrátili s velkou bednou omotanou řetězy. Postavili ji na stůl před generála.

Generál sáhl do uniformy a vytáhl klíč, který nosil pěkně bezpečně na krku. Odemkl řetězy a otevřel bednu. Nejdřív vytáhl bílé hedvábné rukavičky a navlékl si je. Sáhl do bedny a vylovil obří vejce z nejčistšího zlata, jaké bratři kdy viděli. Zjevně nebylo z tohoto světa.

„Není to ta nejkrásnější věc, jakou jste kdy viděli?“ zeptal se generál Marquis. Zíral na zlaté vejce téměř v transu. „A jsem přesvědčený, že to je teprve začátek – myslím, že to je jen malá ukázka zázraků, které nás čekají v říši, odkud pocházejí vaše příběhy, bratři Grimmové. A vy nás tam dovedete!“

„Ale to my nemůžeme!“ prohlásil Jacob. Pokusil se vstát, poručík Rembert ho však vmáčkl zpátky na židli.

„Kmotřička víla – ta třpytivá žena, o které mluvíte – nám přináší příběhy ze svého světa, abychom je sdíleli s tím naším,“ vysvětloval Wilhelm.

„Ona je jediná, kdo může cestovat mezi světy. My jsme tam nikdy nebyli, ani vás tam nemůžeme dovést,“ dodal Jacob.

„Kde jste vůbec přišel k tomu vejci?“ chtěl vědět Wilhelm.

Generál opatrně vrátil vejce do bedny. „Od jiné vaší známé, od té druhé ženy, která vám nosí příběhy. Aportez-moi le corps de la femme oiseau!“

Plukovník Baton vyšel ze stanu a za chvíli přitáhl vozík s mřížemi. Strhl plachtu, která ho zakrývala, a bratři Grimmové zalapali po dechu. Ve vozíku leželo mrtvé tělo Matky Husy.

„Co jste jí provedli?“ zařval Wilhelm a pokusil se vstát, ale skončil znova na židli.

„Obávám se, že se otrávila v místní hospodě,“ prohlásil generál Marquis bez sebemenších výčitek. „Je velice smutné, že nás tak energická bytost opustila, ale nehody se stávají. Našli jsme u ní to vejce. Takže si říkám – jestli mezi světy dokázala cestovat tahle ochlasta, jsem si prakticky jistý, že to vy dva dokážete také.“

Bratři byli úplně rudí a chřípí se jim chvělo. „A co uděláte, až se tam dostanete? Prohlásíte pohádkový svět za součást Francouzského císařství?“

„No ovšem,“ odpověděl generál Marquis, jako by se to rozumělo samo sebou.

„Nemáte nejmenší šanci!“ prohlásil Jacob. „V tom světě jsou lidi a tvorové, jaké si ani neumíte představit! Lidi a tvorové silnější, než vy kdy budete! Vaši armádu zničí, jen tam vstoupí!“

Generál Marquis se znova zasmál.

„To je dost nepravděpodobné, bratři Grimmové. Víte, Grande Armée má velké plány – do konce příštího roku hodláme dobýt velmi mnoho území. Pohádkový svět je jen drobeček z toho koláče, o který nám jde. Právě teď cvičíme tisíce a tisíce francouzských vojáků a ti vytvoří největší armádu, jakou kdy svět viděl. Pochybuju, že by se nám někdo dokázal postavit do cesty – ani Egypťané, ani Rusové, ani Rakušané, a rozhodně ne nějaká hrstka víl a skřetů.“

„A co chcete od nás?“ zeptal se Wilhelm. „Co když vám ten portál do jiného světa opravdu nedokážeme najít?“

Generál se usmál, ale tentokrát upřímně. Oči mu chamtivě zazářily, když konečně mohl vyslovit, o co mu skutečně jde.

„Máte dva měsíce na to, abyste našli cestu to Země příběhů, bratři Grimmové,“ sdělil jim.

„Ale co když to nedokážeme?“ namítl Jacob. „Už jsem říkal, že Kmotřička víla je velmi záhadná. Možná už ji nikdy ani neuvidíme.“

Generál se na ně chladně, zlomyslně zadíval. „Ale no tak, no tak, bratři Grimmové,“ řekl. „Vy to dokážete, protože na tom závisí budoucnost vašich přátel a vaší rodiny. A ty určitě nechcete zklamat.“

Nervózní ticho přerušilo drobné heknutí – nevydal ho však ani jeden z bratří. Jacob se podíval po kleci a všiml si, že Matka Husa zamlaskala. K úžasu všech přítomných se probrala, jako by se budila z dlouhého spánku.

„Kde to jsem?“ zeptala se. Posadila se a zamnula si zátylek. Protáhla si krk dlouze zívla. „No to snad ne, ve Španělsku už zase mají inkvizici? Jak dlouho jsem byla bez sebe?“

Generál pomalu vstal a zmateně vytřeštil oči. „Ale jak je to možné? Byla otrávená,“ pronesl spíš sám pro sebe.

„No, neříkala bych tomu otrávená… spíš mě příliš horlivě obsluhovali,“ prohlásila Matka Husa a rozhlédla se po stanu. „Počkat… To poslední, co si pamatuju, bylo, že jsem byla ve svojí oblíbený pivnici v Bavorsku. Hospodský štědře čepoval – jmenuje se Lester, je to moc příjemný člověk, můj starý přítel. Vždycky jsem říkala, že po něm pojmenuju svoje první dítě, jestli budu někdy nějaký mít – moment? Jacobe? Willy? Co tady při Merlinovi děláte vy dva?“

„Unesli nás,“ vysvětloval Jacob. „Tihle lidi mají v plánu do dvou měsíců přepadnout pohádkový svět. A vyhrožují, že jestli jim neotevřeme portál, ublíží naší rodině!“

Matka Husa otevřela úžasem pusu a dívala se střídavě na bratry a na vojáky. Už tak jí dalo dost práce se probrat, ale z téhle informace se jí zatočila hlava.

„Ale… ale… jak vědí –“

„Sledovali nás,“ prohlásil Jacob. „Nás všechny – mají tvoje zlaté vejce! Mají tisíce vojáků a chtějí pohádkový svět dobýt pro Francii –“

„Ticho!“ okřikl bratry plukovník Baton.

Generál Marquis ale zvedl ruku a plukovníka umlčel. „Ne, plukovníku, to je v pořádku. Tahle žena totiž pomůže našim přátelům splnit náš požadavek. Koneckonců, ani ona jistě nechce, aby se rodině Grimmových něco stalo.“

Zadíval se na ni přes mříže jako na zvíře. Matka Husa už se několikrát probrala na podivných místech a v divných situacích, ale tohle byl vrchol. Vždycky se obávala, že tajemství jejího světa bude prozrazeno, ani ona si však nepředstavovala, že za tak podivných okolností.

Tváře jí zrudly a zmocnila se jí panika. „Já musím jít!“ prohlásila. Vztáhla před sebe ruku a zlaté vejce vyletělo z bedny do kárky, kde seděla. Pak následoval oslepující záblesk a Matka Husa byla pryč i s vejcem.

Vojáci ve stanu se rozkřičeli, generál se však ani nehnul. Pohled, kterým sledoval kárku, odkud Matka Husa zmizela, byl stále odhodlanější – nic neuvěřitelnějšího v životě neviděl, a zároveň to byl důkaz, že to, o co mu jde, skutečně existuje.

„Géneral, quelles sont vos instructions?“ zeptal se plukovník Baton, aby se dozvěděl, co má dělat.

Generál se podíval k zemi. „Emmenez-les!“ ukázal na bratry Grimmy.

Než se vzpamatovali, dostali zase roubík, měli svázané ruce a pytle na hlavách.

„Dva měsíce, bratři Grimmové,“ připomněl generál a nespouštěl přitom oči z vozíku. „Do dvou měsíců najděte portál, nebo já osobně před vašima očima zabiju každého, koho máte rádi!“

Bratři pod maskami zakvíleli. Kapitán De Lange a poručík Rembert je zvedli a vystrkali ze stanu. Celý tábor slyšel jejich zdušený křik, když je zavírali do kočáru a odváželi do tmavého lesa.

Generál Marquis se spokojeně opřel, vydechl a tlukot srdce i prudký tok myšlenek se pomalu uklidňovaly. Pohled mu padl na pohádkovou knihu bratří Grimmů; tichounce se zahihňal. Poprvé mu pohádkový svět nepřipadal jako pošetilá artušovská výprava za Svatým grálem – vítězství už bylo skoro na dosah.

Generál uchopil jeden miniaturní francouzský praporek z mapy Evropy a zabodl ho do desek knihy. Možná měli bratři Grimmové pravdu – možná v pohádkovém světě skutečně jsou divy, jaké si neumí představit – ale teď si je představoval…

KAPITOLA PRVNÍ

PŘÍLEŽITOST KE VZDĚLÁNÍ

Bylo půl jedné v noci a ze všech oken v domech na Sycamore Drive svítilo jen jedno. Bylo v prvním patře domu doktora Roberta Gordona a před ním se pohyboval nějaký stín. Doktorův nevlastní syn Conner Bailey přecházel tam a zpátky po pokoji. Věděl už celé měsíce, že poletí do Evropy, ale balení stejně nechal až těsně před odjezdem.

Navíc v televizi dávali dramatický seriál z vesmíru, ve kterém statečná astronautka musela zachránit svou loď a posádku před zlými mimozemšťany, a Conner vůbec nemohl odtrhnout oči od obrazovky. Pak se ale podíval na hodiny a zjistil, že za sedm hodin musí být na letišti. To ho konečně donutilo vypnout televizi a začít balit.

„Počkat,“ přemýšlel nahlas. „Budu v Německu tři dny… Takže bych si měl zabalit tak dvanáctery ponožky.“ Rozhodně pokýval hlavou a hodil je do kufru. „Člověk nikdy neví, třeba mají v Evropě spoustu louží.“

Pak vytáhl z prádelníku asi desatery boxerky a položil je na postel. Bylo to víc, než potřeboval, ale po jednom nepříjemném přespání ve školce, které skončilo mokrou postelí, se Conner naučil spodním prádlem nešetřit.

„No, tak snad mám všechno,“ prohlásil pak a přepočítal si, co má v kufru: sedm triček, čtyři svetry, kámen pro štěstí, dvě šály, druhý kámen pro štěstí, prádlo, ponožky, pyžamo, pokerový žeton pro štěstí a kartáček na zuby.

Rozhlédl se po pokoji a uvažoval, co ještě by tak mohl v Evropě potřebovat.

„Aha, kalhoty!“ zvolal, celý spokojený, že na to přišel včas.

Když přidal do kufru chybějící (a důležité) položky, posadil se na roh postele, zhluboka se nadechl a tvář se mu rozzářila širokým chlapeckým úsměvem. Nemohl si pomoct – ohromně se těšil.

Na konci minulého školního roku si Connera zavolala ředitelka paní Petersová a nabídla mu velmi zajímavou šanci.

„Provedl jsem něco?“ chtěl vědět Conner, když usedal.

„Pane Bailey, proč se mě na to ptáte pokaždé, když vás sem zavolám?“ zeptala se a podívala se na něj přes brýle.

„Promiňte. To je asi ze zvyku,“ pokrčil rameny.

„Zavolala jsem si vás ze dvou důvodů,“ pokračovala ředitelka. „Zaprvé mě zajímá, jak si Alex zvyká v té nové škole – kdeže to je? Ve Vermontu?“

Conner polkl a vykulil oči. „Aha.“ Občas zapomínal, jakou lež s rodiči napovídali ve škole, pokud šlo o jeho sestru. „Moc se jí tam líbí. Je hrozně spokojená!“

Paní Petersová se kousla do rtu a kývla, jako by ji to skoro zklamalo. „No to je dobře, to mám radost za ni,“ řekla. „I když si občas sobecky přeju, aby se přestěhovala zpátky a znova se stala naší žákyní. Vaše maminka mi povídala o těch vzdělávacích programech, které tam nabízejí, a jsem si jistá, že se jí to musí líbit.“

„To ano, líbí,“ kývl Conner a vyhnul se jí pohledem. „A Alex vždycky milovala stromy… a javorový sirup… takže ve Vermontu jí to vyhovuje.“

„Aha,“ přimhouřila oči paní Petersová. „A bydlí u babičky? Pamatuju si to správně?“

„No, je u babičky – ta má taky ráda stromy a javorový sirup… To bude asi dědičný,“ dodal Conner a podíval se směrem doprava. Na okamžik zpanikařil, protože si nemohl vzpomenout, na kterou stranu se lidé dívají, když lžou – viděl o tom pořad v televizi.

„Tak ji moc pozdravujte a vyřiďte jí prosím, ať mě přijde navštívit, až tu příště bude,“ dodala ředitelka.

„Vyřídím,“ slíbil Conner, kterému se ulevilo, že může změnit téma.

„Tak, a teď ten druhý důvod, proč jsem vás sem zavolala.“ Paní Petersová se narovnala ještě víc a postrčila přes stůl letáček. „Právě jsem se dozvěděla velice zajímavou informaci od jedné kolegyně, která učí angličtinu ve Frankfurtu. Vědci z Berlínské univerzity prý objevili časovou schránku, která patřila bratrům Grimmovým. Předpokládám, že z mých hodin v šesté třídě si pamatujte, kdo to byl.“

„Si děláte legraci? Babička je znala!“ vyjekl Conner.

„Prosím?“

Conner na ni chvíli beze slova třeštil oči, zděšený vlastní neopatrností. „Chci říct… jasně že se pamatuju,“ pokusil se to zamluvit. „Psali pohádky, ne? Babička nám je četla.“

„Přesně tak,“ usmála se paní Petersová – už si na Connerovy podivné výroky zvykla tak, že ji ani nenapadlo se na něco ptát. „A podle Berlínské univerzity se v časové schránce objevily tři nové pohádky!“

„To je senzace!“ Conner byl upřímně nadšený a věděl, že stejně to potěší sestru.

„Souhlasím,“ kývla paní Petersová. „A ještě lepší je, že Berlínská univerzita pořádá ke zveřejnění těch pohádek velkou akci. Příští rok v září, tři týdny po začátku školního roku, se bude konat první veřejné čtení na hřbitově St. Matthäus-Kirchhof, kde jsou bratři Grimmové pochováni.“

„Jo, to je všechno skvělý,“ prohlásil Conner. „A co s tím mám společnýho já?“

„No, protože jste se stal sám tak trochu Grimmem –“

Conner se rozpačitě zasmál a uhnul pohledem doleva. Neměla ponětí, jak se tím komplimentem trefila.

„Tak jsem si myslela, že by vás mohl zajímat výlet, který mám v plánu uspořádat.“ Paní Petersová postrčila letáček ještě blíž ke Connerovi. „Rozhodla jsem se pozvat několik vybraných studentů, jako jste vy – studentů, kteří prokázali, že to s psaním a vyprávěním příběhů myslí vážně –, aby se se mnou vypravili do Berlína a stali se součástí publika, jež příběhy poprvé uslyší.“

Conner vzal letáček do ruky a zíral na něj s otevřenými ústy.

„No to je senzace!“ Rozložil ho a přeběhl očima berlínské zajímavosti. „Můžeme se taky podívat do některýho toho nočního klubu?“

„Bohužel, školská správa neschvaluje školní výlety delší než týden. Takže noční kluby nebudou, je mi líto. Strávíme tam jen tři dny, ale napadlo mě, že byste si takovou příležitost třeba nerad nechal ujít,“ pokračovala se spokojeným úsměvem paní Petersová. „Mám pocit, že na nás čeká kousek historie.“

Connerovi padl pohled na konec stránky a úsměv ho přešel. Viděl, kolik by ten výlet stál.

„No, to je dost drahá příležitost,“ povzdechl si Conner.

„Cestování nikdy není laciné, bohužel,“ řekla paní Petersová. „Ale ve škole máme řadu příležitostí, jak si vydělat potřebné peníze, a můžu vám dát příslušné informace –“

„Moment!“ zvolal Conner a úsměv se mu vrátil. „Já zapomínám, že si máma zrovna vzala doktora! Už nejsme chudí! Jenomže já nevím, jsem já chudý, nebo ne? Musím se jich zeptat. Ještě mi to s tím nevlastním synem není moc jasné.“

Paní Petersová pozvedla obočí, protože nevěděla, co má Connerovi říct. „Tak tohle budete muset probrat s nimi, ale na konci toho letáčku je můj telefon do kanceláře, kdybyste potřeboval pomoct s přesvědčováním,“ dodala a mrkla na něj.

„Díky, paní Petersová!“ řekl Conner. „Koho ještě jste pozvala?“

„Jen pár studentů,“ odpověděla ředitelka. „Ze zkušenosti vím, že víc než šest žáků na jeden dozor může na výletě vést ke scénám jako z Pána much.“

„Chápu,“ kývl Conner. Nemohl dostat z hlavy představu, jak parta zdivočelých šesťáků přivazuje paní Petersovou na rožeň a opéká ji nad ohněm.

„Ale Bree Campbellová už se přihlásila,“ dodala. „Ta myslím s vámi chodí na angličtinu k paní Yorkové, ne?“

Conner cítil, jak se mu prudčeji rozbušilo srdce. Tváře mu zrudly a musel stisknout rty, aby potlačil úsměv. „To je fajn,“ odpověděl tiše, ačkoli jeho vnitřní hlas hulákal: „Proboha, Bree Campbellová jede do Německa! To je úžasný! To je ta nejlepší zpráva na světě!“

„Ona je taky dost spisovatelsky nadaná. Myslím si, že byste spolu mohli docela dobře vycházet,“ podotkla ještě paní Petersová, aniž tušila, jak se Connerovi zrychluje tep. „Doufám, že s námi budete moct jet také. A teď se vraťte do třídy.“

Conner kýval, když vstával, a pak ještě celou cestu zpátky na biologii. Nechápal, proč se mu místnost vždycky zdá teplejší, kdykoli zahlédne Bree Campbellovou nebo zaslechne nějakou zmínku o ní. Dokonce si nebyl jistý ani tím, co k ní cítí – ale ať už to mělo jakýkoli důvod, vždycky se těšil na každé setkání s ní a přál si, aby se jí líbil.

Nedokázal to vysvětlit, ať o tom přemýšlel sebevíc. Jedna věc však byla jistá: Conner musí jet do Německa!

Když to odpoledne řekl mamince a nevlastnímu tátovi, proběhla debata překvapivě dobře.

„Je to báječná příležitost ke vzdělání,“ vykládal Conner. „Německo je hrozně zajímavá země, spousta historie a tak, a taky tam myslím byla nějaká válka – můžu jet? Můžu jet?“

Charlotta a Bob seděli na pohovce a četli si letáček. Oba se zrovna vrátili z dětské nemocnice, kde pracovali, a neměli ještě ani čas se převléknout, když je nadšený Conner přepadl.

„Vypadá to na zajímavý výlet,“ kývla Charlotta. „Váš tatínek by byl z časové schránky bratří Grimmů nadšený!“

„Já vím, já vím,“ kýval Conner „Právě proto tam chci jet – abych to zažil za nás za všechny! Prosím, můžu?“ nadskakoval rozčilením. Vždycky, když Conner o něco žádal, vyváděl jako hyperaktivní čivava.

Váhali jen vteřinu, ale Conner měl pocit, že to je hodina. „No tak! Alex smí žít v jiné dimenzi, a já nesmím na školní výlet do Německa?“

„Jet samozřejmě můžeš,“ kývla Charlotta.

„JO!“ zajásal Conner a zamával pěstmi ve vzduchu.

„Ale budeš si to muset zaplatit,“ dodala rychle.

Conner okamžitě ruce spustil a jeho nadšení vyprchalo jako vzduch z propíchnutého balonku. „Je mi třináct – nemůžu si dovolit výlet do Evropy!“

„To je pravda, ale co jsme se nastěhovali do Bobova domu, dostáváš kapesné za pomoc v domácnosti, a taky čtrnácté narozeniny budeš mít co nevidět,“ připomněla Charlotta a v duchu počítala. „Když to dáš dohromady a něco si k tomu přivyděláš ve škole, budeš si moct dovolit – “

„Polovinu,“ dořekl Conner. Už to mockrát přepočítal tam i zpátky s ohledem na každou možnost, kterou mu rodiče můžou navrhnout. „Takže sice budu moct dojet tam, ale už ne zpátky.“

Bob se podíval na brožurku a pokrčil rameny. „Charlotto, co se dohodnout, že to bude půl napůl? Je to opravdu výjimečná přežitost. Krom toho, je to báječný kluk, tak snad neuškodí, když mu něco dopřejeme.“

„Díky, Bobe! Mami, poslechni svýho manžela!“ prohlásil Conner a ukázal na něj, jako by naváděl letadlo.

Charlotta o tom chvilku přemýšlela. „Dobře, jsem pro,“ kývla. „Když si polovinu vyděláš a dokážeš nám, že o ten výlet opravdu stojíš, druhou půlku ti dáme. Domluveno?“

Conner nadšením nedokázal zůstat v klidu. „Děkuju, děkuju, děkuju!“ volal a s oběma si potřásl rukou. „Bylo mi potěšením s vámi jednat.“

A tak, po čtyřech měsících, kdy šetřil kapesné, peníze, které dostal k narozeninám, a všechno, co si vydělal na školních akcích prodejem bonbonů, pečiva a dost příšerné keramiky (většinu jí koupili Charlotta s Bobem), měl Conner dost na polovinu cesty a chystal se do Německa.

Začátkem toho týdne, kdy měl Conner odlétat a měl nejvyšší čas začít balit, vstoupil Bob do jeho pokoje s dalším překvapením. Plácl na postel svého nevlastního syna velmi starým a zaprášeným kufrem. Byl hnědý a samá nálepka ze slavných míst. Connerův pokoj byl najednou cítit po nemytých nohou.

Bob si dal ruce v bok a pyšně se na kufr zadíval. „Tady to je!“ prohlásil.

„Co tady je?“ nechápal Conner. „To je rakev?“

„Ne, to je zavazadlo, s kterým jsem jezdil po Evropě já sám jako vysokoškolák.“ Bob láskyplně pohladil kufr po boku jako starého psa. „Docela jsme si to spolu užili – sjezdili jsme toho spoustu. Tak jsem si říkal, že by se ti mohl hodit do Německa.“

Conner si neuměl představit, že by měl cestovat s něčím takovým – překvapilo ho, že se kufr před jeho očima nerozpadá jako mumie, kterou po tisících let vytáhnou z rakve. „Já nevím, co na to mám říct, Bobe,“ prohlásil a své výhrady zakryl neupřímným úsměvem. Odmítnout nemohl, protože bez Boba by do Německa nejel vůbec.

„Děkovat mi nemusíš,“ řekl Bob, ačkoli poděkování bylo to poslední, na co teď Conner myslel. „Jen pro mě něco udělej a kup jí v Berlíně nálepku, ano?“

„Ten kufr je ona?“

„No jasně. Říkal jsem jí Betsy,“ dodal Bob a zamířil ke dveřím. „Užij si to s ní! Jo, skoro jsem zapomněl, levý zámek potřebuje stlačit dost silou, aby zapadl. Ale když se do toho pořádně opřeš, bude všechno v pořádku.“

Na konci týdne Conner zjistil, jak to Bob myslel, když se pokoušel zavřít kufr i s těmi kalhotami, na které původně zapomněl. Třikrát se do toho pořádně opřel, div si nehnul zády, a pak to vzdal.

„No dobře, tak možná budou stačit jenom šestery ponožky, čtyři trička, patery boxerky, dva svetry, pyžamo, pokerový žeton pro štěstí, kartáček na zuby a jeden kámen pro štěstí,“ řekl si. Ostatní věci vyndal a kufr zavřel.

Už měl být dávno v posteli, přesto chtěl ještě chvíli zůstat vzhůru. Chtěl se co nejdéle těšit. Přemýšlet o výletě do Německa byl skvělý způsob, jak zahnat ostatní myšlenky, které v poslední době měl. Když se rozhlédl po pokoji a zaposlouchal se do naprostého ticha domu, nedokázal už popřít osamělost, kterou až do té chvíle potlačoval. Něco mu v životě chybělo… Sestra.

Conner otevřel okno, aby tu nebylo takové ticho. Ale Sycamore Drive byla právě tak klidná jako dům a nijak ho neutěšila. Podíval se k hvězdnatému nebi. Přemýšlel, jestli Alex vidí tytéž hvězdy. Možná, že Země příběhů je jedna z těch hvězd, na které se dívá, jen ještě nebyla objevena. To by přece bylo příjemné zjištění, ne? Že ho od sestry dělí jen světelné roky, a ne dimenze?

Když už samotu nemohl vydržet, řekl nahlas: „To by mě zajímalo, jestli je vzhůru.“

Potichu seběhl po schodech do obýváku. Na zdi tam úplně samo viselo veliké zlaté zrcadlo. Dala jim ho babička, když byli naposled spolu – bylo to to jediné, co umožňovalo dvojčatům komunikovat.

Dotkl se zlatého rámu a ten se rozzářil a zatřpytil. Vždycky chvíli takhle zářil, dokud se Alex neobjevila na druhé straně – nebo pohasl, když se neobjevila. A dnes se neobjevila.

„Asi má moc práce,“ postěžoval si Conner tiše. „Pořád má spoustu práce.“

Když Conner dorazil domů po svém posledním dobrodružství v pohádkovém světě, povídali si se sestrou každý den několik hodin. Ona mu vyprávěla, co ji babička učí a jaká kouzla už umí používat. On jí povídal o škole a co probírali, ale její historky byly vždycky mnohem zajímavější než ty jeho.

Jenže Alex se stále víc a víc stávala součástí pohádkového světa a hovory řídly. Občas mezi nimi uplynul i celý týden. Občas si Conner říkal, jestli ho Alex vůbec ještě potřebuje. Odjakživa věděl, že jednou vyrostou a budou každý žít svůj vlastní život – nečekal však, že se to stane tak brzo.

Conner se znova dotkl zrcadla a čekal. Doufal, že se sestra přece jen objeví. Nechtěl odjet do Německa, aniž by s ní ještě mluvil.

„No, tak jí to asi budu muset vyprávět, až se vrátím,“ povzdechl si Conner a zamířil do postele.

Došel až ke schodům, když se za ním ozval slabý hlas: „Connere? Jsi tam?“

Conner se rozběhl zpátky k zrcadlu a srdce mu poskočilo. Sestra stála před ním v zrcadle. Na hlavě měla čelenku z bílých karafiátů a třpytivé šaty stejné barvy jako nebe. Tvářila se vesele, Conner ale poznal, že je velmi unavená.

„Ahoj, Alex! Jak se máš?“

„Skvěle,“ odpověděla. Conner poznal, že ho vidí stejně ráda jako on ji. „Jsi dlouho vzhůru.“

„Nemůžu spát,“ odpověděl Conner. „Asi jsem moc rozčilený.“

Alex nakrčila čelo. „Rozčilený? Proč?“ Než ale Conner stačil něco říct, Alex si odpověděla sama. „Aha, ty zítra letíš do Německa, viď?“

„Ano,“ kývl Conner. „Spíš dneska než zítra. Tady je fakt hodně pozdě.“

„Já na to úplně zapomněla! Promiň,“ omlouvala se Alex, kterou mrzelo, že jí to vypadlo z paměti.

„To nic,“ odpověděl Conner. Opravdu mu to bylo úplně jedno, byl hlavně rád, že ji vidí.

„Měla jsem strašné práce s výukou magie a s tím pitomým inauguračním plesem,“ postěžovala si a promnula si oči. „Já jsem dokonce zapomněla i na naše narozeniny! Věřil bys tomu? Babička a Matka Husa mi upekly dort a já jsem se jich musela zeptat, co se slaví!“

Teď zase Conner nakrčil čelo. „Inaugurační ples? Co to je?“

„Ale to je taková oslava, kterou pořádá Rada víl na oslavu mého přijetí za členku,“ prohlásila Alex, jako by o nic nešlo.

„No to je senzace, Alex!“ vyjekl Conner. „Ty už budeš v Radě? To jsi určitě nejmladší víla, kterou tam kdy vzali!“

Alex se na tváři objevil hrdý a nadšený úsměv. „Ano,“ kývla. „Babička si myslí, že už jsem připravená. Ale já s ní tak docela nesouhlasím; ještě se toho musím opravdu moc učit –“

„Ale víš přece, že babička je pes ochranář. Ta by chránila i oceán před dešťovou kapkou,“ uklidňoval ji Conner. „Když ona si myslí, že jsi připravená, tak určitě jsi.“

„No, snad jo,“ odpověděla Alex, která si stále ještě nebyla vůbec jistá sama sebou. „Je to však velká zodpovědnost. Když budu v Radě, znamená to, že taky budu automaticky ve Shromáždění šťastných konců – což znamená podílet se na spoustě rozhodnutí – a spousta lidí a tvorů ode mě bude čekat radu –“

„Jenže nebýt tebe, už žádné Shromáždění šťastných konců není,“ připomněl jí Conner. „Ty jsi porazila Kouzelnici a celý svět je ti za to zavázaný. Já bych si starosti nedělal.“

Alex se mu podívala do očí a usmála se. „Díky, Connere.“ Jeho názor pro ni vždycky znamenal víc než názor kohokoli jiného.

„Mimochodem, jak se má babička?“ zeptal se Conner.

„Dobře,“ odpověděla Alex. „Hrozně se jí stýská po tobě a po mámě – skoro tak moc jako mně. V těch posledních pár měsících mě toho moc naučila. Vážně, Connere, já teď umím věci, že by to na tebe možná udělalo docela dojem.“

Conner se rozesmál. „Alex, tys na mě dělala dojem, ještě jsme se ani nenarodili. Vsadil bych se, že tvoje část dělohy byla mnohem uklizenější a pořádnější než moje.“

Alex se proti své vůli zasmála nahlas – bratrův smysl pro humor jí chyběl, ale ani tak ho v něm nehodlala podporovat. „Prosím tě, Connere! Vtipy o děloze? Neblbni. Máš kliku, že máma spí a neslyší tě,“ prohlásila. „A co vůbec dělá? Když se mnou mluví, je vždycky ohromně spokojená, jenže oba víme, jak umí hrát.“

Conner kývl. „Ona se fakt má dobře. Stýská se jí po tobě, ale od té doby, co jsme se vrátili, jsem ji jenom jednou nebo dvakrát přistihl, jak brečí nad naší starou fotkou. S Bobem je fakt šťastná. Skoro už jsem to zapomněl, jaké to je, vidět ji pořád takhle spokojenou – je to skoro, jako by tu zase byl táta.“

„No, to jsem ráda,“ kývla Alex. „Táta by byl z toho výletu do Německa nadšený. Nejspíš by jel s tebou, kdyby ještě žil – škoda, že nemůžu jet taky.“

Conner se podíval na hodiny. „No, když tak o tom mluvíme, asi bych si měl jít radši lehnout. Za nějaké tři hodiny musím vyrazit na letiště.“

Alex protáhla obličej. „Škoda. Moc jsi mi chyběl – bylo to fajn si zas popovídat,“ řekla. „Jenže jsem měla fakt strašně moc práce. Občas uteče celý týden, a já mám pocit, jako by to byl jen den nebo dva.“

„Ale jsi pořád spokojená, ne?“ Podíval se na ni s pozvednutým obočím. Poznal by, kdyby mu lhala.

„No…“ Alex si vzpomněla na všechny své lekce magie, na všechny úkoly, a přesto, jak byla tím vším zavalená a unavená, odpověděla po pravdě: „No, když mám být upřímná – nikdy jsem nebyla šťastnější! Každé ráno vstávám s úsměvem, protože žít tady je jako vzbudit se do snu, co nikdy nekončí!“

Sourozenci se na sebe usmáli, protože věděli, že je to pravda. Pro Connera sice byl život bez ní těžký, věděl ale, že Alex je tam, kam patří, a že si to užívá.

„Škoda, že tě nemůžu vzít do Německa s sebou,“ posteskl si Conner.

„Škoda,“ souhlasila Alex. „Ale pochybuju, že by bratři Grimmové mohli napsat nějaký příběh, který jsme ještě neslyšeli od babičky nebo od táty nebo… Moment…“ Sjela očima ke spodní části zrcadla. „Máš vpravo dole uvolněný rám?“

Conner prozkoumal roh zrcadla. „Ne – ale počkat, vlevo dole jo!“

„Můžeš ho opatrně odtáhnout a odkrýt růžek skla?“ zeptala se Alex a sama to na své straně udělala.

„Jde to,“ potvrdil Conner.

„No fajn. A dokázal bys opatrně ulomit kousíček tak, aby přitom neprasklo –“

Cink! Conner držel kousek větší než dlaň jeho ruky. „Takhle?“

Cink! Alex také kousek ulomila – byl menší a úhlednější než ten bratrův, ale ani jeden z nich to nekomentoval.

„Skvěle! A teď se do něj podívej!“ Alex se zase podívala do svého.

Conner pohlédl do střepu zrcadla ve své ruce a spatřil, jak z něj hledí sestřina tvář. „Báječně!“ zasmál se. „Teď tě můžu mít pořád v kapse! To je něco jako videochat!“

„Senzace,“ radovala se Alex. „Vždycky jsem chtěla vidět Evropu! A teď si běž lehnout, ať do toho Německa nepřiletíš úplně utahaný.“

„Tak jo. Dobrou, Alex,“ řekl Conner. „Zavolám ti – nebo bych asi měl spíš říct odrazím se ti – hned jak vystoupím z letadla.“

„Moc se na to těším!“ odpověděla Alex, spokojená, že se může bratrova výletu účastnit. „Mám tě ráda, Connere.“

„Já tě mám taky rád, Alex,“ prohlásil Conner. Po těch slovech se dvojčata jedno druhému vytratilo ze zrcadla a jejich životy se zase rozdělily.

Conner vyběhl po schodech a svůj kousek zrcadla opatrně uložil do kufru plného nálepek. Lehl si do postele a zavřel oči, nemohl ale usnout – rozhovor se sestrou ho úplně probral a všechno předchozí nadšení se mu vrátilo.

Zasmál se sám sobě: „Tak já jsem lítal na kouzelný huse, šplhal po obří fazoli, plul do očarovaný podmořský jeskyně na hřbetě obří želvy a plavil se na létající lodi oblohou jiný dimenze…,“ vypočítával si sám pro sebe, „ale jsem celej bez sebe, že zítra poletím letadlem! To snad není pravda…“

KAPITOLA DRUHÁ

SÍŇ SNŮ

Alex se druhý den vzbudila s úsměvem. Budila se tak každý den od doby, co začala žít v Zemi příběhů, ale dnes to byl úsměv obzvlášť široký, protože včera mluvila s bratrem. Vždycky se cítila líp, když mluvila se svou rodinou.

Palác víl bylo to nejkrásnější místo, jakém Alex kdy bydlela. Žasla nad jeho nádhernými zlatými sloupy, loubími, schodišti, věžemi a rozlehlými tropickými zahradami. Měl ovšem i jednu nepříjemnou stránku, totiž že tu bylo jen velmi málo stěn a stropů – venku bylo pořád tak krásně, že je víly nepotřebovaly. To znamenalo, že každé ráno, když nad Říší víl vysvitlo slunce, neměla Alex jinou možnost než vstát s ním.

Naštěstí dokázala začarovat magnólii, aby svými větvemi a květy obrostla její pokoj jako závěsy. To jí každé ráno poskytlo několik minut odpočinku navíc, než se musela přinutit vstát z postele. Kromě těch očarovaných závěsů ale měla pokoj docela prostý. Stála tam velká pohodlná postel s bílými povlaky z růžových plátků, několik poliček přecpaných jejími oblíbenými knihami a v rohu malý šatník, který téměř nepoužívala díky několika kouzelným trikům, jež ji naučila babička.

Alex vstala z postele, vzala z nočního stolku křišťálovou hůlku a zamávala jí kolem těla. Prostá noční košile se změnila v dlouhé třpytivé šaty barvy nebe a čelenku z bílých karafiátů. To byla její běžná vílí uniforma a podobala se té, kterou nosila babička.

„Dobré ráno, mami, Connere a Bobe,“ řekla Alex zarámované fotografii na nočním stolku. „Dobré ráno, tati,“ oslovila druhou, na které byl její zemřelý otec.

Pak se zhluboka nadechla a zavřela oči. „Tak, tři přání do poledne, tři přání do poledne,“ řekla si. „To zvládneš, to zvládneš.“

Každý den v poledne chodila Alex za babičkou do jejích pokojů na další lekci. Někdy to byla magie, někdy filozofie, ale ať to bylo cokoli, vždycky to bylo velice příjemné.

A přestože po Alex nikdo nic takového nevyžadoval, v poslední době sama sobě dala za úkol, že ještě předtím musí splnit okolním vesničanům aspoň tři přání za pomoci té trochy magie, kterou už ovládala. Na čtrnáctiletou vílu ve výcviku to byl dost ctižádostivý plán, jenže Alex odjakživa nebyla spokojená, když nemohla plnit úkoly na hranici svých sil. Krom toho zjistila, že čím víc má práce, tím méně se jí stýská – a čím méně myslí na svůj domov v Mimosvětě, tím lépe jí jde výcvik.

Rázně vyšla ze svého pokoje, proběhla palácem a pustila se po hlavním schodišti dolů. Na třpytivé zlaté stěny a podlahy bylo potřeba si trochu zvykat, ale už se jí z nich netočila hlava zdaleka tolik jako ten první týden, kdy v paláci žila.

Alex minula Rosetu, která zastřihovala nádhernou růžovou zahradu hned u paláce. Růže a trny byly veliké jako její hlava.

„Dobré ráno, Roseto!“ zavolala Alex.

„Dobré ráno, miláčku!“ zamávala na ni Roseta. „Už jsi zase tak časně vzhůru?“

„Ano,“ kývla Alex. „Tři přání před polednem každý den! Už dva měsíce jsem nevynechala ani jednou!“

„Dobře to děláš, miláčku! Jen tak dál!“

Alex šla dál zahradou, dokud ji nepolekalo hlasité odfrknutí po levici. Podívala se tam a spatřila Matku Husu, jak spí opřená o velký kámen se stříbrnou čutorou v ruce. Lester spal vedle ní – ti dva se zřejmě včera v zahradě trochu „zdrželi“.

„Dobré ráno, Matko Huso!“ prohlásila Alex tak hlasitě, že oba vzbudila.

Matka Husa znovu odfrkla a probrala se. „Cože je?“ zeptala se a otevřela jedno oko. Lester zívl a protáhl si dlouhý krk.

„To jste spali celou noc venku?“ žasla Alex.

„No, my jsme si s Lesterem po večeři vyšli na procházku a na chvilku jsme si sedli, a to je to poslední, co si pamatuju,“ vzpomínala Matka Husa. „Takže jsme tu nejspíš taky zůstali. Lestere, ty jedna vycpávko do matrací! Měl jsi mě vzbudit! Zkazím si pověst!“

Lester obrátil oči v sloup, jako by chtěl říct: To sis vzpomněla brzo.

„Proč musíme bydlet zrovna v takovéhle ranní zemi?“ stěžovala si Matka Husa. „Já se vážně přestěhuju do Východního království. Tam lidi aspoň umějí spát!“ Vylezla Lesterovi na hřbet, chopila se otěží a společně odstartovali směrem k Paláci víl.

Alex se za nimi dívala a musela se smát. Pak si připomněla svůj úkol a vykročila dál. Došla na kraj zahrady a ocitla se na velké louce.

„Kornelie!“ zavolala a hlasitě se plácla do stehna. „Pojď sem, chlapče! Kde jsi? Kornelie!“

Na druhém konci louky pil z potoka jednorožec – ale nepodobal se žádnému jinému jednorožci v zemi. Byl to nemotora s velkým břichem, které se mu při chůzi houpalo. Z hlavy mu vyrůstal stříbrný roh, ale byla ho jen polovina – zlomil si ho při nehodě ještě jako hříbě.

„Tady jsi, Kornelie!“ všimla si ho Alex.

Jednorožec ji zjevně rád viděl a přiběhl se nechat pohladit po mohutném nose.

„Dobré ráno, chlapče.“ Alex cítila, že s jejím rohatým přítelem není něco v pořádku. Jeho krok působil sklesle. „Co se stalo, Kornelie? Vypadáš smutně.“

Kornelius sklonil velikou hlavu a zachmuřeně se podíval přes potok. Alex se tam podívala také a spatřila v dálce stádo nádherných jednorožců. Jeden byl hezčí než druhý – měli dlouhá štíhlá těla a dokonalé rohy, které se na slunci leskly.

„No tak, Kornelie,“ chlácholila ho Alex a pohladila ho po hřívě, „musíš se přestat srovnávat s ostatními.“

Kornelius kývl, jenže Alex viděla, že mu to nejde od srdce. Nikdy neuměl dobře tajit své pocity – nosil takříkajíc srdce na kopytu.

„Víš, proč jsem si za svého jednorožce vybrala zrovna tebe, Kornelie?“ zeptala se ho.

Nešťastný jednorožec odtáhl pysky a předvedl veliké, dokonale bílé zuby.

„Ano, já vím, že se hezky usmíváš, ale to není jediný důvod,“ zavrtěla hlavou Alex.

Kornelius si stoupl na zadní a předníma nohama začal opisovat malé kroužky.

„Ano, taky umíš dobře tancovat, ani o tom ale nemluvím,“ řekla Alex. „Vybrala jsem si tě, protože jsi jiný než všichni ostatní jednorožci v Říši víl. Roh máš možná malý a zlomený, ale srdce veliké a silné.“

Kornelius si odfrkl a obrátil se stranou. Pochvala ho uvedla do rozpaků, až mu bílá kůže zrůžověla.

„Tak co, pomůžeš mi splnit pár přání?“ zeptala se Alex. Jednorožec nadšeně zařehtal. „Prima, tak jedeme!“ Kornelius sklonil hlavu a Alex mu naskočila na záda. Mávla hůlkou nad jeho hlavou a zašeptala mu do ucha: „Dones mě k někomu, kdo mě potřebuje, Kornelie.“

Korneliův zlomený roh se rozzářil, hlava se prudce obrátila k severozápadu a on se plným tryskem pustil tam, kam ho vedlo kouzlo. Jednorožci jsou mnohem rychlejší než normální koně a Alex si musela přidržovat čelenku.

Hnali se mezi stromy, přes řeku a dva potoky a nakonec narazili na cestičku, která je vedla do Krásného království. V dálce se objevila malá prostá vesnička a Kornelius zpomalil. Donesl Alex doprostřed vesnice – roh ho vedl jako psa čenich. Mnozí vesničané se v úžasu zastavili, když kolem nich Alex projela.

„Buďte zdrávi, dobří lidé Krásného království!“ zavolala Alex a rozpačitě zamávala. „Nás si nevšímejte, my tu jen plníme přání.“

Vesničané nebyli tak nadšení, jak doufala, a prostě se vrátili k práci. Kornelius se zastavil před chaloupkou se stěnami z proutí a slaměnou střechou.

„Víš určitě, že jsme tu správně?“ Kornelius sebejistě kývl a jeho roh přestal zářit.

Alex seskočila z jednorožce a došla ke dveřím. Zaklepala zlehka, ale klacíky se pod jejím prstem zlomily a ve dveřích se udělala dírka.

„No nazdar,“ povzdechla Alex. Nezačínalo to právě dobře.

„Kdo je tam?“ zeptal se slabý hlas za dveřmi. Alex nakoukla do dírky, kterou právě udělala, a zjistila, že na ni hledí nějaké oči.

„Dobrý den,“ řekla. „Jmenuju se Alex a jsem víla! Nebo, abych byla úplně přesná, víla ve výcviku – ale přišla jsem plnit přání. Můj jednorožec mě dovezl sem. Má tady někdo nějaké přání?“

Oči orámované vráskami si ji prohlížely nahoru a dolů. Alex věděla, že by potřebovala ještě trochu zapracovat i na tom představování, nejen na magii, ale k jejímu překvapení se dveře otevřely a před ní se objevila stará žena.

„Pojď dál,“ vyzvala ji, i když se nezdála být z návštěvy právě nadšená.

„Děkuju,“ řekla Alex. Vešla do dveří a rozhlédla se po domečku. Byl špinavý a tmavý, zevnitř stejně chatrný jako zvenčí. „Máte útulný dům,“ řekla Alex zdvořile. „S čím vám můžu pomoct?“

„Tohle jsou moje vnučky. Předpokládám, že jsi přišla pomoct jim,“ řekla žena. Kdyby na ně babička neukázala, Alex by si ani nevšimla, že u stěny stojí tři holčičky – trojčata. Byly tak špinavé, že splývaly s domem.

„Těší mě,“ pozdravila Alex, ony jí však ruku nestiskly.

„Potřebují hezké šaty do školy,“ vysvětlila žena. Usedla ke stolu, na kterém ležely nitě a látka. „Nemůžeme si dovolit nové šaty kupovat, tak jsem se pokusila je ušít sama, jenže moje ruce už nejsou, co bývaly.“ Pozvedla ruce roztřesené artritidou.

„Už nic neříkejte!“ prohlásila Alex. „Změním jejich otrhané oblečení v krásné šaty, které budou do školy pyšně nosit.“

Trojčata se po sobě vykuleně podívala – ona by to vážně dokázala? Alex si kladla stejnou otázku. Pozvedla hůlku a mávla směrem ke každé z holčiček, jako by dirigovala symfonii. Jednu po druhé je obklopily zářivé jiskřičky a změnily jejich hadry v jasně růžové šaty s bílým límcem.

Holčičky se na šaty dívaly bez jediného slova. Alex předpokládala, že jsou šokované kouzlem, jehož byly svědky – ale to se hodně pletla.

„Fuj, růžový!“ postěžovala si jedna z nich.

„Nesnáším růžovou!“ přidala se druhá.

„Můžeš je předělat na jinou barvu?“ žádala třetí.

Alex jejich nevděčné poznámky trochu vyvedly z míry. Podívala se na jejich babičku, protože čekala, že je napomene.

„Na mě se nekoukej. Nezeptala ses jich, jakou barvu chtějí,“ pokrčila rameny stařena.

„Pardon, moje chyba,“ prohlásila Alex, zvedla zase hůlku a třikrát mávla směrem k dívkám, takže šaty se změnily na žluté, fialové a modré.

„Lepší?“ zeptala se.

„Ten límec se mi nelíbí,“ stěžovala si jedna z holčiček.

„Já chci zelený,“ dožadovala se druhá.

„Mně se ty růžový líbily víc,“ přidala se třetí.

Alex se zachvělo chřípí a musela se kousnout do jazyka. „No dobře,“ procedila mezi zuby. Mávla hůlkou a splnila jim jejich žádosti. „Tak, už jste spokojené?“

„No jo,“ odpověděla jedna z nich bez nadšení.

„Jde to,“ řekla druhá.

„Nemůžeš mi vrátit ty starý šaty?“ zeptala se třetí.

To Alex dostalo. Měla chuť jim říct, že žebráci si nemůžou vybírat, ale jakožto víla se nedokázala přimět to vyslovit. Koneckonců, nepomáhala jim přece, protože byly chudé; pomáhala jim proto, že tak to víly dělat mají.

„Děvčata, poděkujte pěkně té milé víle za nové šaty, i když jí to kouzlení ještě moc nejde,“ vyzvala je stařena.

Trojčata se zamračila. „Děkujeme,“ zamumlala jednohlasně, ale upřímně to neznělo.

„Nemáte zač,“ odpověděla Alex, ani ona to však nemyslela vážně. „Mějte se pěkně ve škole.“

Naštvaně vyšla z domu a našla Kornelia, jak oždibuje střechu.

„Tak, jedno přání máme z krku, teď ještě dvě,“ konstatovala. Přesvědčila sama sebe, že i když její první dnešní skutek nikdo neocenil, byl přesto dobrý. Vyskočila na Korneliova záda a znovu nad ním mávla hůlkou. „Tak jedeme dál, Kornelie!“

Jednorožci znovu zazářil roh a on se rozběhl jiným směrem. Brzo se ocitli na kraji ještě menší vesnice v severní části Krásného království. Kornelius odvezl Alex na malý kopeček a vyložil ji u studny, kde stály dvě vesnické děti a dívaly se dovnitř.

Alex se usmála, zaujala náležitou pózu s pozvednutou hůlkou a řekla: „Ahoj, děti!“ Ony však dál koukaly do studny. Alex si odkašlala. „Jak vám můžu pomoct? Upadlo vám tam něco?“

Děti se na ni konečně podívaly, ale jejich zachmuřené výrazy se nezměnily.

„Ne,“ řekl chlapec. „Už nějakou dobu je vyschlá.“

„Maminka nás sem posílá každý den s kbelíkem a doufá, že tu bude voda,“ dodala holčička. „Jenže každý den se vracíme bez ní.“

Alex to potěšilo. „Tak to vám můžu pomoct,“ prohlásila a připadala si užitečná.

„Jak?“ zeptal se chlapec.

„Postavíš nám jinou studnu?“ zajímala se holčička.

„Ne, já jsem víla!“ prohlásila Alex, trochu zklamaná, že jim to musí říkat. Byla si jistá, že babička nikdy nikomu nemusela vysvětlovat, kdo je. „Můžu udělat kouzlo, aby se voda vrátila.“

Vesnické děti jen pozvedly obočí – nevěřily jí to.

„Jestli jsi víla, tak kde máš křídla?“ namítl chlapec.

„Ne všechny máme křídla,“ vysvětlovala Alex. „Máme nejrůznější podoby, velikosti a variace.“

Děti naklonily hlavy a zadívaly se na Kornelia. „Je to jednorožec?“ zeptal se chlapec.

„Správně, je! Díky němu jsem vlastně tady – přivezl mě sem, protože věděl, že tady budu moct být užitečná,“ vysvětlila Alex. Kornelius hrdě zvedl hlavu a dětem se předvedl, ale na ty dva hned tak něco dojem neudělalo.

„Proč je tak tlustý?“ chtěl vědět chlapec.

„Ten roh má zlomený?“ zeptala se holčička.

Kornelius sklopil hlavu a smutně se zadíval k zemi.

„Roh si zlomil, když byl malinký, a vypadá tak proto, že toho musí od ostatních hodně spolknout,“ odsekla Alex. „Tak chcete, abych vám tu studnu spravila, nebo ne?“

Vesnické děti pokrčily rameny. „No, asi jo,“ zahuhlal chlapec. „Horší to být nemůže.“

Alex byla ráda, že konečně dojde na věc. Přikázala dětem, aby se postavily kousek za ni. Nakoukla do studny a neviděla nic než suchou hlínu na dně hodně hluboké šachty. Pozvedla křišťálovou hůlku a mávla jí směrem ke studni. Ozvalo se zurčení vody a studna se začala plnit. Děti jásaly a tleskaly radostí.

„Tys nám spravila studnu!“ volal šťastně chlapec.

„Ty jsi přece jenom víla,“ radovala se holčička.

„Pojď s námi do vesnice, ať tě můžou odměnit,“ žádal chlapec.

Alex pokrčila rameny a tváře jí zrůžověly. Těšilo ji, že ji někdo ocenil. „Není třeba mě odměňovat,“ prohlásila. „Všechno, co dělám, dělám pro vyšší dobro a nikdy neočekávám –“

Alex nedořekla a děti ztuhly. Země pod nohama se jim začala třást a ze studny se ozvaly hlasité hvízdavé zvuky, jak se plnila vodou až po okraj.

„No nazdar,“ vydechla Alex. Ona, děti i Kornelius pomalu couvali. Ze studny vytryskl k nebi obrovský gejzír, jako když vybuchne sopka.

„Já jsem se pletl!“ vykřikl chlapec. „Tohle je horší! Tohle je horší!“

„Zachraň se, kdo můžeš!“ zaječela holčička.

Obě děti se řítily z kopce dolů do vesnice a křičely z plných plic. Vesničané vybíhali z domů a obchodů, aby se podívali, co znamená ten rámus – a nevěřili vlastním očím. Voda z gejzíru pršela na vesnici a smáčela všechno a všechny.

Taky Alex a Kornelius už byli promočení. „Kornelie! Sedni si na tu studnu! Ucpi ji, než něco vymyslím!“ prosila ho. Jednorožec se na ni podíval, jako by se zbláznila. „Prosím!“ zaškemrala.

Kornelius opatrně došel k studni. Kopyta měl už špinavá od čerstvého bláta, které gejzír vytvářel. Zvedl ocas, posadil se přímo na studnu a gejzír zarazil. Byla to pro něj ponižující situace, ale zabralo to. Vesničané dole se začali radovat, jenže to trvalo jen chvilku. Tlak vody ve studni narůstal, až nakonec vystřelil jednorožce do vzduchu. Přistál na blátivém svahu a řítil se k vesnici jako lavina. Všichni vesničané znova prchali do svých domů a obchodů, aby se mu vyhnuli.

Kornelius narazil do boku stodoly. Byl tak obalený blátem, že připomínal spíš vraníka.

„Vyschni!“ křičela Alex a ukazovala hůlkou na studnu. „Vyschni! Vyschni! Tak vyschni už! Vyschni!“

Najednou ze špičky hůlky vyletěla velká ohnivá koule přímo do studny, takže polovinu rozbila. Naštěstí se tlak vody zmírnil a gejzír se ztratil. Studna byla rozbitá, ale plná vody – a vesnice také.

„Spravila jsem to!“ zvolala šťastně Alex. Vesničané vykukovali z domů a obchodů a dívali se na ni nahoru. Všichni byli promáčení a vzteklí. „Aspoň už zase máte vodu,“ zkusila to Alex odbýt smíchem, ale nikdo se k ní nepřidal.

Zablácený jednorožec se vrátil na kopec k mladé víle. „No tak jo, Kornelie. Zmizíme odsud.“

Vylezla mu na záda a vyrazili – tentokrát ne plnit další přání, ale prostě tak daleko od promáčené vesnice, jak to v té chvíli šlo.

Našli v lese malý potůček a omyli se. Korneliovi se ani nechtělo dívat se na vlastní odraz ve vodě – byl teď tlustý, se zlomeným rohem a ještě špinavý.

„Mám použít hůlku a zase tě očistit?“ zeptala se Alex. Kornelius zavrtěl hlavou – nechtěl dopadnout jako ta studna. „No dobře,“ ustoupila Alex. „Tak poslední zastávka.“

Do poledne zbývaly dvě hodiny a Korneliův kouzelný roh je vedl do jihozápadního cípu Východního království. V dáli se objevil statek, který jí připadal povědomý.

„Nebyli jsme tady už?“ zeptala se Alex pochybovačně, jednorožec si však byl jistý, že je roh vedl správně. Alex před sebou uviděla sedláka, jak staví plot kolem zeleninové zahrady, a usoudila, že to asi bude ten, koho hledají.