Umění míru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatrosmedia.cz

Morihei Uešiba

Umění míru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Morihei Uešiba (1883–1969),

prorok Umění míru.

Fotografie je podepsána

„Uešiba Morihei“ a označena

pečetí svatyně Aiki.

Předmluva

Tato kniha je rozšířeným vydáním Umění míru, které vyšlo v edici Shambala Pocket Edition ve Spojených státech. Široká popularita „kapesního“ vydání Umění míru mě naplnila radostí a vděkem. Je to nejspíš nejlépe prodávaná kniha o aikidó a byla přeložena do mnoha jazyků po celém světě. Jak jsem v onom vydání napsal: „Morihei Uešiba, zakladatel aikidó, učil Umění míru jako tvůrčí proces rozvíjející tělo i mysl, jako praktický prostředek ovládání agrese a jako cestu života, jež posiluje odvahu, moudrost, lásku a přátelství. Vykládal Umění míru v nejširším možném smyslu a věřil, že jeho principy smíření, harmonie, spolupráce a empatie najdou uplatnění ve všech oblastech lidského života – v osobních a vůbec mezilidských vztazích, v práci i obchodu, ve vztahu k přírodě. Každý může být bojovníkem za mír.“ Morihei Uešiba označoval svůj pohled jako Takemusu Aiki neboli „odvážné a tvůrčí žití“.

V tomto vydání se v první části seznámíte s životem Moriheie Uešiby jakožto proroka míru, druhá část ukazuje jeho náhled na umění války v protikladu k umění míru a třetí část, „Umění míru“, je sbírkou Moriheiových výroků. Japonská jména zde uvádím tak, jak je zvykem na západě, kdy je na prvním místě křestní jméno a po něm následuje příjmení, ale ctil jsem japonský zvyk používat u vážených osobností jako Morihei Uešiba, Kumagusu Minakata, Sokaku Takeda, Ónisaburó Deguči nebo Tešu Jamaoka pouze jejich křestní jméno. V některých přímých citátech je Morihei označen jako Uešiba Sensei, přičemž Sensei znamená „učitel“ nebo – jako v tomto případě – „mistr“. Výraz ki (v čínštině čchi), který se na několika místech objevuje, označuje jemnou energii, která pohání vesmír, životní sílu, která prostupuje stvoření a všechno v něm sjednocuje. Kromě toho byl text mírně upraven a přibylo mnoho citátů. Ty pocházejí především z písemných pramenů a nesmírně bohaté ústní tradice. Kromě doka, poučných básní o Cestě, toho Morihei mnoho nenapsal. To je pro skutečně velké mistry typické, že se zdržují pokusů vytesat své učení do kamene a preferují mluvené slovo v konkrétním okamžiku. Bylo tedy na jejich následovnících, aby pečlivě naslouchali, porozuměli, co jim mistr říká, a to následně předávali dál. Ústní tradice zahrnuje i záznamy Moriheiových promluv na pásce, přepisy jeho rozhovorů a mluvené projevy vzpomínané a sesbírané mnoha studenty, podporovateli a obdivovateli. Text je doplněn o příklady Moriheiovy nádherné a inspirující kaligrafie.

Ačkoliv výroky Moriheie Uešiby studuji přes třicet let, s nadšením jsem při práci na tomto rozšířeném vydání objevoval stále nové myšlenky, a to mě utvrdilo v tom, že mě původní text dokáže stále inspirovat. Doufám, že na čtenáře tohoto vydání čeká stejný zážitek.

John Stevens

Sendai, 26. dubna 2002

Moriheiův podpis.

Jeho jméno znamená

„oplývající mírem“.

ČÁST PRVNÍ

Morihei uešiba,
prorok
umění míru

Morihei Uešiba se narodil 14. prosince 1883 ve městě Tanabe. Tanabe leží na břehu moře v bývalé provincii Kii (dnes známé jako prefektura Wakajama). Celá oblast je bohatá na přírodní krásy – mohutné horské hřebeny, úchvatné lesy, majestátní vodopády, stovky léčivých horkých pramenů, sady plné šťavnatého ovoce a krásné Vnitřní moře. Mimoto se zde nachází Kumanó – posvátné pohoří se svatyněmi a chrámy, kde šintoističtí bohové sestoupili na zem a kde se skrývá brána do Čisté země Amitábhy Buddhy –, a hora Kója, centrum Šingonu, tantrického buddhismu v Japonsku. Tato oblast se nazývá „Místo, kde bohové a příroda tvoří jednotu“. Přestože Morihei většinu svého dospělého života pobýval mimo Wakajamu, často se tam vracel a říkával: „Bez ohledu na to, kde zrovna jsem, budu srdcem vždy dítětem Kumanó.“ Moriheiův otec Joroku byl úspěšný velkostatkář a dlouhou dobu působil jako městský radní. Moriheiova matka Juki byla spřízněná s klanem Takeda, jednou z největších starých samurajských rodin. Morihei byl jejich jediný syn (kromě něj měli čtyři dcery) a považovali ho za dar bohů.

Morihei se narodil trochu předčasně a jako dítě byl slabý a často nemocný, ale vyrostl z něj statný mladík zejména díky dobré stravě a neustálému pohybu na čerstvém vzduchu – na jaře a v létě plaval a rybařil v zálivu, na podzim chodil po horách a v zimě se věnoval zápasům sumó.

Obyvatelé pohoří Kumanó jsou velmi zbožní. Od pěti let Morihei vstával ve čtyři hodiny ráno, aby doprovázel matku při každodenní modlitbě k místním bohům. V mládí strávil mnoho času na cestách k horským svatyním a chrámům a praktikováním misogi, šintoistického rituálu očištění pod vodopády a v oceánu. Uchvátila ho vyprávění o zdejších čarodějích, například o En no Gjódžovi, prvním jamabušim (horském asketovi), a dychtivě naslouchal příběhům o zázracích divotvůrců, jako byl buddhistický světec Kúkai, zakladatel kláštera Šingonu na hoře Kója. Od útlého věku provázely Moriheie mystické zážitky. Například jednou, když potmě kráčel po horské stezce, ji náhle zaplavilo tajuplné světlo. Jindy se v mžiku cítil lehký jako pták letící vysoko nad horami.

Morihei byl poslán do klášterní školy, kde se měl učit klasickému konfucianismu, ale mnohem víc ho přitahovaly velkolepé esoterické obřady šingonského buddhismu. Učarovaly mu i exaktní vědy a hltal knihy o matematice, chemii a fyzice. Morihei rád studoval, ne však v přeplněných třídách, a ve čtrnácti letech ze školy odešel. Přesto nakonec absolvoval „počitadlovou školu“ a našel si práci na místním daňovém úřadě. Nicméně kancelářská práce tohoto druhu ho nikdy doopravdy nebavila a kromě toho se často stavěl na stranu poplatníků proti vládě. Za podpory otce a bohatých příbuzných se osmnáctiletý Morihei vydal v roce 1901 do hlavního města Tokia hledat štěstí. Dařilo se mu, otevřel si prosperující papírnictví, ale městský život nebyl nic pro něj. Po roce převedl obchod na zaměstnance a s prázdnýma rukama se vrátil zpátky domů. Během pobytu v Tokiu si vyzkoušel první trénink v budžucu, tradičním japonském bojovém umění, a také meditoval v zenovém chrámu v Kamakuře.

V říjnu roku 1902 se Morihei oženil s Hatsu Itogawa. V roce 1903 narukoval a byl přidělen k posádce ve Wakajamě. Schylovalo se k válce mezi Japonskem a Ruskem – jen málokdo pochyboval, že se zakrátko rozhoří naplno. Velice soutěživý Morihei, poháněný snahou kompenzovat svůj nízký vzrůst (měřil jen 156 centimetrů, méně než požadovaly armádní předpisy, kvůli čemuž neprošel prvním kolem fyzických testů), se poté, co mu bylo dovoleno do armády vstoupit, stal horlivým vojákem: při pochodech, při střelbě i při výcviku si vedl nejlépe z celého pluku. Rusko-japonská válka vypukla v roce 1904 a v roce 1905 byl Morihei odvelen na mandžuskou frontu. Nebyl nasazován do přímých bojů, protože byl jediným synem v rodině, ale stal se příslušníkem vojenské policie a viděl zásahy proti čínským banditům. Válka skončila (třebaže s velkými ztrátami na obou stranách) už v roce 1905 vítězstvím Japonců. Morihei dostal nabídku učit na důstojnické škole, ale odmítl. Později prohlásil: „Jako mladý jsem byl v armádě rád, ale už tehdy jsem přirozeně cítil, že válka není řešením žádného problému. Válka vždy přináší smrt a ničení a to nemůže být nikdy dobré.“ Z armády byl propuštěn v roce 1906. Vrátil se do Tanabe k farmaření a rybolovu.

Po svém propuštění jako by ztratil zájem o budoucnost – začal se chovat podivně, zamykal se v pokoji nebo nečekaně mizel do hor. Nepřestával však trénovat japonská bojová umění – jeho otec mu dokonce postavil dódžó (tělocvičnu) na rodinném pozemku a najal učitele džudo, který mu dával soukromé hodiny. Morihei studoval i ostatní bojová umění a nakonec získal v roce 1908 osvědčení z jagjú rjú džúdžucu.