Když spolu zvířata chodí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vašek Vašák

Když spolu zvířata chodí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

MUFLON:

Zatím ještě neoperoval

Když si odmyslíme, že je muflon v podstatě ovce, může nám připomínat čerta. Hlavně dětem, které mívají bujnou fantazii. Ve skutečnosti je to tvor, který by se pořád pral.

Už jako čerstvě narozený beránek si hledá muflon záminku, aby mohl do svého kamaráda trknout. Nebo do něj aspoň vrazit. Ospravedlňuje to tím, že si upevňuje postavení ve stádu. To většinou vede stará, zkušená funkcionářka, která se pozná podle bílé hlavy a přísného vystupování. Je to taková klasická třídní učitelka. Od října do listopadu mají mufloni na programu říji. Přestože se na ni celý rok těší, probíhá u nich většinou – na rozdíl od jelenů – bez řečí a zbytečného řevu.

Pokud si myslí dva samci na stejnou samici, nehádají se a řeší souboj podobně jako hokejisté v NHL, bodyčeky (nebo jak se anglicky říká – hity). Poodstoupí dvacet třicet kroků, předkloní hlavy, pak se proti sobě rozběhnou a vší silou jimi do sebe drcnou. Nikdo z nich přitom neuhne. To opakují, dokud jeden z dvojice neustoupí, nebo z něj není úplný magor. Jsou to prý takové rány, že prakticky všichni samci během říje prodělají otřes mozku.

Paní Muflonová vše zpovzdálí pozoruje a pomocí chytrého telefonu uzavírá sázky na budoucího otce svého dítěte, aby z toho aspoň něco měla. Drtivá většina taťků totiž odmítá přispívat na děti.

Porod se odehrává v březnu nebo dubnu a za necelý měsíc jsou mláďata relativně samostatná. Nejčastěji si spolu hrají na maminku a tatínka, vzájemně se honí, vyskakují do výšky všema čtyřma nohama současně (nejšikovnější předvádějí ve vzduchu i dvojité axely) a samečci, jak už jsem zmínil, se od rána do večera provokují a vrážejí do sebe.

Pokud jde o zvuky, které vydávají, projevují se krátkým, hlasitým bečením a při vzrušení ostrým syknutím. Jinak mlčí. Hlavně samci. Někdy ovšem s významným podtextem.

Muflon je společenské zvíře. Denně chodí do divadla, do kina a na koncerty vážné hudby, při nichž stojí u pódia a poguje (klátí hlavou do rytmu). Rád se nechává vidět i na VIP akcích.

Zdravější je pro něj pobyt na kamenitém nebo skalnatém povrchu, o něž si může obrušovat neustále dorůstající kopýtka. V měkké trávě mu přerůstají „nehty“, což pak má za následek, že kulhá, a to je na večírcích společensky nepřijatelné. Kulhání má povoleno jen pan prezident.

A ještě jedna zajímavost. Stádo asi čtyřiceti muflonů je už řadu let vyhledávanou atrakcí Kunratického lesa. A jelikož mají krmelec v blízkosti IKEM, stává se, že courají v družném hovoru po areálu. Jeden starší samec navíc čas od času vnikne nepozorován dovnitř, převlékne se do bílého pláště a tváří se jako doktor Štrosmajer. Zatím prý ale ještě neoperoval.

ZAJÍMAVOSTI

Některé prameny uvádějí, že se u nás první mufloni objevili na Hluboké, jiné zmiňují Opočno, tak si vyberte.

Mufloni se dožívají dvanácti až dvaceti let.

Roční odstřel v ČR činí 7 500 kusů zvěře.

Starší samci mívají na bocích bílé skvrny, řečené čabraky.

Zvěřina z beranů ulovených v době říje silně páchne.

UŽOVKA:

Hysterka

Užovky, které se nám tady plazí, nejsou jedovaté. Tudíž nás nemůžou uštknout, jen kousnout, což jim můžeme oplatit.

Když zaženeme užovku do úzkých – třeba nějakým obtížným matematickým příkladem – brání se až hysterickým chováním. Hlasitě syčí, zplošťuje tělo, nafukuje krk, zuřivě sebou mrská a snaží se nás zastrašit. Pokud trváme na svém, otočí se břichem vzhůru, vyplázne jazyk a nechá ho volně viset z tlamy. Aby co nejvíc připomínala chcíplotinu, obrátí ještě oči v sloup a vypustí smrdutý sekret.

Častým dotazem bývá, jak ji rozeznáme od zmije. Většina z nás se domnívá, že správná zmije má mít na zádech klikatou čáru. Jsou však i nedisciplinovaní plazové, kteří čáry na zádech nenosí. Naopak se najdou servilní užovky, které se po zmijích opičí a černý blesk na zádech mají. Odborníci radí, podívat se oběma na zorničku. Zmije ji má svislou, kdežto užovka kulatou. Jenomže ani jedna vám, mrška, nepostojí.

Jakmile se užovky na jaře probudí, hromadně se svlékají. Jelikož se jim v té době taky vzbouří hormony, začínají se okamžitě poohlížet po nevěstě. Hovořím o samcích. A protože je to napadne všechny, stává se, že se jich sejde u jedné krasavice víc, takže se vzájemně odstrkují, aby dosáhli lepší výchozí pozice. Vítěz v přetlačované nakonec předá samici to, co od něj očekává, a ta si hledá místo, kam by snesla jejich děti. Tak je to jednoduché.

A ještě něco. Víte, proč had vyplazuje jazyk? Jednak nás tím provokuje, ale hlavně mu funguje jako nos. Při kmitání jím nasaje různé pachy, a jakmile ho schová zpět do huby, zmáčkne se na patře automaticky enter a hádě se během okamžiku dozví, jestli před ním stojí dobrák, nebo lump.

A víte, že bych to taky bral?

Škoda, že nemám na patře enter.

ZAJÍMAVOSTI

Užovky jsou nejpočetnější čeledí hadů – je známo minimálně 1 860 druhů a asi 300–305 rodů.

Zmije je menší než užovka. Průměrně měří půl metru, zatímco užovka obojková dosahuje délky přes jeden metr, což se zmiji nepovede ani za nic. Užovčí rekord je 205 centimetrů. Dožívá se až 3 let.

Pohanští Slované a Baltové věřili, že užovka obojková je had s korunkou, který přináší do domu štěstí.

Užovka stromová prý ochránila před epidemií starověké město. Díky tomu se stala symbolem římského boha lékařství Aeskulapa (podle jiné teorie se kolem hole neomotává had, ale parazit vlasovec medinský).

Šplhání jí umožňují šupiny na břiše.

TETŘEV:

Nejraději odšpuntovává lahev

Když řekne Maďar fajdkakas, nemyslí tím nic neslušného, ale – dáte se podat? Tetřeva hlušce. Fakt.

Nejzajímavějším obdobím v životě tetřevů je tokání. Na místo, kde ho provozují, přicházejí už večer pěšky. Když dorazí, s hlasitým plácáním se vznesou na větev, kde pak pronikavě vržou a krkají. Není to sice slušné, ale to jim je fuk.

Vlastní tokání přichází na řadu až po rozednění. Tetřev napřed volně svěsí křídla a pak roztáhne a vztyčí ocas. To prý u nevěst zabírá. Poté přichází na řadu pukání. Pokud si ho neumíte představit, zkuste vyloudit zvuky „t-k, t-k, t-k“, které se zrychlují a přechází do efektního trylku. Jakmile je dotrylkováno, ozve se zvuk napodobující odšpuntování lahve, čímž se samicím naznačuje, že bude důvod k oslavám. Poslední fáze připomíná broušení kosy. Trvá jen pět vteřin a během nich je tetřev téměř hluchý. Zavře slastně oči, zvrátí hlavu dozadu a přitom mu ucpou zvukovody tělíska, která ho chrání před ohluchnutím. Celou píseň o čtyřech slokách ještě pro velký úspěch několikrát zopakuje.

Tetřevi senioři dělají ve svém představení zkušeně přestávky a z větve přitom bedlivě sledují, jsou-li už pod stromem slepice, aby se nenamáhali zbytečně.

Jakmile nevěsty ženichovi odpoví slovy: „Gok, gok“, která by se dala volně přeložit, jako: „Dělej, vole!“ slétne tetřev mezi ně a zkontroluje jim zdravotní průkazy. Poté se před nimi začne natřásat, tančit a jukat tu ze země, tu zpoza pařezu.

Jeho exhibici neponechají bez povšimnutí ostatní samci, kteří se na něj vrhnou, tlučou ho křídly a potupně mu vyškubávají peří.

Jestliže ho rozhodčí přesto vyhlásí vítězem, obchází tetřev vítězoslavně své konkurenty a přitom je častuje urážkami.

Pokud mu zbude ještě trochu sil, nechá se přesvědčit slepicemi, aby splnil svou otcovskou povinnost. Ty pak pro jistotu pokračují užít si ještě s jiným oškubaným samcem.

Mláďata, která se jim narodí, jsou v prvních dnech náchylná k promoknutí a prochladnutí, takže je halí do malých, roztomilých pláštěnek.

V minulosti byl u nás tetřev hlušec běžným ptákem. Dnes je na pokraji vyhynutí. O to cennější bylo, když ho ornitologové zvolili Ptákem roku 2012.

Jakmile se to dozvěděl, plakal dojetím a už během předávání výroční ceny předváděl pořád dokola třetí sloku své oblíbené písničky, která končí odšpuntováním lahve. Večer pak bylo spatřeno několik ptáků, jak se po zavírací hodině motají cestou k lesu. Budiž jim to přáno.

ZAJÍMAVOSTI

Tetřeví námluvy prý vedly ke vzniku lidového tance Schuhplattleru, respektive jeho předchůdce Balztanzu.

V severských zemích prý považovali tetřeva za ptáka horských bůžků.

Od roku 1940 se stav tetřevů u nás výrazně snížil a od roku 1996 je tu celoročně hájen, 90 % populace žije na Šumavě.

Jeho přirozeným nepřítelem je liška, kuna a turistický ruch.

Ve světě jsou známy čtyři druhy, které obývají od Španělska po Čínu: tetřívek obecný a kavkazský a tetřev hlušec a černozobý; v Evropě žije až 1 milion párů.

Daněk:

Zamindrákovaný jelen

Na hlavě má něco jako lopatky na uhlí, jen s nimi nemá co nabírat. Kromě větru. V případě, že ale fouká moc silný, otáčí mu nechtěně hlavou. Přesto je na ně pyšný.

Na rozdíl od bratrance jelena, kterému celý život závidí, až z toho má mindrák, nemá daněk rád les. Radši vyhledává otevřené mýtiny. Asi aby každý viděl, jaký je krasavec – což byl ostatně jeden z důvodů, proč ho člověk vůbec začal chovat.

Po většinu roku se pohybují samci v mládeneckých a samice v mateřských partičkách. Daňci mají jelenům skutečně co závidět. Nejen mohutnější postavu a rozsochatou ozdobu hlavy, ale i hlasité troubení, proti němuž působí jejich chraplavé rochání jako přenos z laciného tranzistoráku. Abychom daňkům lépe porozuměli, vysvětleme si nejdříve zvuky, jež vydávají. Na nebezpečí upozorňují bekáním. Nejčastěji se toho úkolu ujímá Bekota. Při kontaktu se svými dětmi používají maminky mekání (proto jim samci posměšně říkají Mekoty) a mláďata odpovídají pískáním (tudíž jsou pro ně Písklata).

Jakmile shodí daněk lopatky, hledá si nějaké příhodné místo pro plození dětí. Anebo radši hned dvě. Při přecházení z jednoho na druhé však může narazit na jiné zájemce. V takovém případě se do sebe vzájemně zaklesnou parožím a přetlačují se, protože to viděli u jelenů. Daňčí specialitou je přetlačovaná ve třech. Teprve až se budoucí otcové unaví, rozejde se každý po své práci.

Jakmile uslyší samice rochání, kterým jim samci oznamují, že jsou připraveni, vydávají se na obhlídku, při níž je podrobí přísnému výběrovému řízení. Samci musí vyplnit řadu dotazníků a zodpovědět přitom nepříjemné otázky týkající se třeba vodění dětí do školky a podobně. Je to pro ně nedůstojné a stresující. Není divu, že v době říje ztrácejí až dvacet kilo váhy. Naštěstí, když neprojdou u jedné, chytí se u druhé.

Mláďata jsou velmi hravá a pořád na ně někdo musí dávat pozor. Pokud je v útlém věku něco vyděsí nebo překvapí, zalehnou a přitisknou se k zemi, takže na ně, prosím, nekřičte, ať z nich nevyrostou neurotičtí jedinci.

Jinak je daněk poměrně disciplinovaný tvor. Neloupe kůru stromů ani neokusuje jejich výhonky. Živí se převážně bylinami a trávou. Na podzim také sbírá kaštany a žaludy, které však způsobně odnáší do sběru.

Abych ale daňky jen nechválil, musím na ně prozradit, že jsou dost líní, a aby si odpočinuli, občas zválí nějaké pole.

A na závěr jedna záhada. V antickém Řecku se tradovalo, že daňci si bez problémů poradí s jedovatými hady. Konkrétní zkušenost s tím prý měli na ostrově Rhodos. Jak toho ale daňci dosáhli, nikdo neví. Dokonce ani Wabi. A že ten se vyznal.

ZAJÍMAVOSTI

První zmínky o výskytu daňků v českých zemích jsou z roku 1465, kdy byli chováni na Moravě v oboře u Podivice na Vyškovsku.

Od roku 1548 byli chováni také v Čechách v Královské oboře v Praze a v Poděbradech.

Až do konce 19. století pobývali v oborách (Hluboká, Lány, Žehušice, Opočno, Jabkenice, Březka, Veltrusy, Hukvaldy, Náměšť aj.), při přemnožení byli vypuštěni do volné přírody.

V současnosti jejich populace v ČR čítá okolo jedenácti tisíc kusů.

České slovo daněk je doloženo poprvé v 16. století a bylo převzato z latinského názvu dama, který má však asi keltský původ.

NETOPÝR:

Fronta na pusinku

Vypadá jako zmenšený pohádkový drak. Lidi se netopýra tudíž většinou bojí a chovají k němu odpor. Jen Číňané tvrdí, že jim přináší štěstí.

Mezi létajícím zvířectvem mají netopýři pověst akrobatů. Umožňují jim to důmyslná „dračí“ křídla. Díky nim však vznikly i všelijaké mýty. Třeba, že se nám netopýři můžou zamotat do vlasů. Nemůžou. To by museli být úplně namol. Jenže to by zas mohli přijít o řidičák a pěšky jim to nejde.

Stejně tak je lichá obava, že když nám v noci vlítnou otevřeným oknem do bytu (což se může stát), okamžitě se na nás vrhnou a pijí nám krev. Naši netopýři se živí hmyzem. To by musela vypadat vaše paní, jako masařka, a to je nepravděpodobné. Krev nám pijí jiní živočichové. Třeba bezohlední sousedé.

Netopýři vidí jen černobíle a celý den visí hlavou dolů, což musí být otrava. Je to tak proto, že si kvůli složité konstrukci svých křídel nemůžou sednout.

Ožívají v noci. Nejdřív se ale musejí rozehřát. Dosahují toho třesením, což vypadá legračně. Pak se dlouze olizují, češou a masírují si blány. Jako první vylétají průzkumníci. Pokud nezjistí nic podezřelého, oznámí to ostatním, kteří okamžitě vyrazí. Zajímavé je, že vždy doleva. Přitom v letu hromadně čurají a kakají, aby pak nemuseli všichni najednou na WC.

Při lovu nabírají křídly jako podběráky veškerý větší hmyz, který jim přijde pod ruku. Ten si pak podávají do tlamičky. Gurmáni si ho ještě předtím osolí a opepří.

Pokud ale uvidíme netopýra s otevřenou pusou, nečeká na sousto, nýbrž nám chce něco říci a neví, že tak vysoké frekvence neslyšíme.

Páření poznají kluci podle toho, že se jim zvětšují na tvářích pachové žlázy. Bývá to na podzim. Pro holky je to signál, aby se postavily do fronty na pusinku. Někdy je to však pro ně trpká zkušenost, protože většina kluků jsou gayové. Jestliže má slečna štěstí na správnou frontu, ovine ji sameček křídly a okusuje krk, čímž jí dává na srozuměnou, že by měl zájem.

Holky si nechávají porod až na čas, kdy z toho budou mít větší rozum, až se umoudří počasí a až v televizi nepůjdou dobré filmy, což vychází napřesrok. V říjnu se stěhují do zimních úkrytů, kde postupně usínají.

Jakmile se na jaře probudí, vypadnou z domova a za čtvrt roku se už vracejí jako mámy. Samci do té doby mastí karty a častují se přitom nekorektními výrazy (naštěstí v neslyšitelných frekvencích).

Mamči pak na konci léta své potomky vyženou do světa. Stejně mají v té době myšlenky na něco úplně jiného. Ale o frontách na pusinku jsme už hovořili.

ZAJÍMAVOSTI

Netopýři se vyvinuli před 60 miliony let z předchůdců dnešních ježků a rejsků.

V Česku je 27 druhů netopýrů, nejčastěji je k vidění netopýr velký, který je jen o trošku větší než vlaštovka.

Dokážou létat až rychlostí 50 km/h a aby nespadli, když visí, mají kvůli tomu na nohách speciální šlachy.

Echolokace je navigace sluchem podle odrazů ultrazvuku, který vysílají (netopýr pestrý o frekvenci 20 kHz, vrápenec malý dokonce 110 kHz). Signál vydávají až 150× za sekundu.

Netopýři se však prezentují i slyšitelnými zvuky: švitořením, syčením, škrábáním, mlaskáním a pleskáním křídly.

Každý druh má jiný pach.

JESTŘÁB:

Pozor cestou od doktora

Je rád, když věci běží tak, jak mají. Na jejich správnost přesto raději dohlíží svým přísným, jestřábím okem.

Pokud neodpočívá a nevykukuje nenápadně z úkrytu, prolétává jestřáb nízko mezi stromy a poohlíží se po něčem k snědku. Nejčastěji má chuť na ptáčka. Buďto na holuba, protože mu není sympatický, nebo na drozda zpěvného, jehož repertoár ho irituje. Likviduje také nemocné jedince. Jakmile vidí, že jde veverka od doktora, hned jí klade všetečné otázky. Když je nouze, uloví i mršinu. Jestliže jste ale slyšeli, že sebral někomu na dvoře slípku, mohla to udělat jen paní Jestřábová. Její o polovinu menší choť by slepici neunesl.

Než se rozhodnou jít spolu k oltáři, musí se Jestřábovi napřed seznámit, to dá rozum, což se děje koncem zimy. Když si konečně plácnou, je z toho většinou vztah na celý život. Hnízdo si staví v korunách jehličnanů a jeho okraje zdobí zelenými proutky, které se mohou hodit na Velikonoce. Hnízd si budují v okolí několik, aby sousedi viděli, že na to mají.

Nejvíc se těší na zásnubní lety, jež přes rok pilně trénují. Zahájení umí lépe ona, on se vzápětí přidá. Zpomalenými údery křídel nejprve oblétnou domov, pak prudce vystoupají do oblak a poté se vrhají k zemi. Přitom hlasitě křičí, protože se bojí, aby nezapomněli včas nabrat výšku a neflákli s sebou do mechu a kapradí, což by je zřejmě bolelo. Tuto činnost mnohokrát opakují.

Když se shodnou na tom, že se už dostatečně vyblbli, zamíří do lesa, kde si v soukromí popovídají o dětech. Na vejcích sedí většinou ona, zatímco on jí nosí z fast foodu hamburgery. Občas ji na hnízdě vystřídá, aby si mohla trochu protáhnout brka. Jakmile se jim z vajec vyklubají jestřábčata, ještě pár dní je maminka zahřívá. Potom je oba střídavě krmí. Jíst příborem je však učí pouze ona. Kdyby zahynula, umřely by s ní i děti, protože by se nenajedly. Táta by je to naschvál nenaučil.

U hnízda se ozývá jestřáb rychle se opakujícím „kekeke“ (pozor: neplést si s „brekekem“, tak se ozývá vodník). Mláďata něžně žadoní o potravu slovy „gík, gík, gík“, zatímco při akrobatickém letu křičí sameček „gaga“. Hudebně ladění jedinci mají povoleno volat „Lady Gaga“. Občas lze zaslechnout i zřetelné „hijé“. Jen si nejsem jist, jestli pozorovatele nepopletl vzdálený povel kočího. Kromě páření jestřáb spíš mlčí a relaxuje četbou foglarovek. Jeho oblíbený film pro pamětníky je Jestřáb kontra Hrdlička.

Kdybych ho měl charakterizovat, pak tím, že je neobyčejně silný a rychlý. A protože je také impulzivní a tvrdohlavý, dokáže prorazit kdejakou voliéru. A to jen proto, že ho třeba doma namíchla manželka a potřebuje si vybít vztek a dát s někým řeč. Jenže jeho pichlavý pohled obyvatele klece spíš popudí, takže se s ním hned pohádají. Jeho to tak dožere, že je ve finále přinese manželce k obědu. A je doma klid.

Jestřáby si oblíbili sokolníci. Má to však háček. V zajetí se obtížně rozmnožují – ptáci, ne sokolníci. Na truc! Lítat s koženým řemínkem a zvonečkem na noze, je ponižuje. Jsou přece dravci, ne kašpárci!

O jestřábovi se také říká, že je lekavý a zbrklý. Proto mu manželka raději neoznamuje radostnou novinu, že je v jiném stavu, za letu, ale až v hnízdě, aby to s ním nešvihlo. Jeho zbrklost se pak projevuje tím, že jde v rozrušení umýt nádobí, přestože mají myčku. V každém případě je to nádherný, elegantní letec, což imponuje mnohým. Dokonce ho jeho paní občas podezírá ze záletů s povětrnými ženštinami. Všude je něco!

ZAJÍMAVOSTI

Dožívá se až 19 let. V ČR žije zhruba 2 000 párů.

V Evropě může být zaměněn s menším krahujcem obecným.

Nejostřejší vidění má na okrajích zorného pole.

Pohyb myši vidí i na tři kilometry.

Je ohrožený druh. Pokuta za jeho odstřel a nepovolený chov činí až milion korun nebo tři roky vězení.

V němčině je jestřáb Hühnerhabicht (lovec slepic), v polštině golebiarz (lovec holubů), v ruštině jastrab tětěrevjatnik (lovec tetřívků). Anglicky se mu nepochopitelně říká goshawk (zkrácená verze goosehawk – lovec hus), ačkoli husy zásadně neloví.

KRTEK:

Notorický žrout

Pokud jste ještě neviděli krtka, budete zklamáni. Není tak roztomilý jako na kresbách Zdeňka Milera a málokdy nosí kalhoty s kapsami.

Většinu svého života tráví krtek pod zemí, kde si vystačí sám. K rýpání chodeb má uzpůsobené pacičky jako lopatky, těmi se i při chůzi odráží od stěn a díky tomu vyvine poměrně slušnou rychlost. Velmi dobře také plave. Zatímco samci si razí dlouhé, rovné chodby, samičky budují zásadně klikaté. To jsou věci!

Krtek po většinu dne odpočívá ve své pracovně anebo žere. Vždycky ráno, v poledne a večer proběhne svou spleť chodeb a všechno, co tam zabloudilo, slupne. Červy, žížaly, slimáky, hraboše, rejsky, dokonce si troufne i na zmiji. Hlad krtka je neutišitelný, a když už nemůže, dělá si zásoby na horší časy.

Žížaly a ponravy neusmrtí, ale kousnutím do hlavy ochromí jejich nervové centrum, takže mu pak slouží na zimu jako živá konzerva. Jestliže ji ale nespořádá do jara, poraněné nervové centrum zregeneruje a konzerva mu uteče.

Pamatujte si, že slušně vychovaný krtek do sousedního revíru neleze. Toto pravidlo však padá s příchodem Mezinárodního dne žen.

Jakmile samec ucítí vůni, kterou vylučují pachové žlázy samičky, uvine kytici a rozhodne se jí poblahopřát. Jsou známy případy, kdy se kvůli tomu trmácel i deset kilometrů! A teď si představte, že po takové štrapáci nenarazí na roztouženou krasavici, ale na jiné krtky, kteří se do něj okamžitě pustí. To už je pech.

Jestliže má krtek naopak štěstí, nedělá s tím žádné štráchy, a přestože se samička brání, přinutí ji, aby si to taky užila.

Za necelý měsíc se narodí čtyři až šest „fazolí“ (podle oborníků větší nejsou), které již od útlého věku projevují – stejně jako rodiče – nezřízenou žravost. Za pět týdnů se poprvé vydávají na exkurzi na povrch, kde se za radostného cvrlikání olizují, honí a perou. Pokud je přitom neslupne nějaký dravec, opouštějí za dalších čtrnáct dní rodné hnízdo a budují si vlastní podzemní domov.

Zahrádkáři se mnou asi nebudou souhlasit, ale krtek v podstatě není škůdce. Jednak spořádá denně kolem poloviny své váhy hmyzu, navíc – pokud mu ublížíte – můžete být potrestáni až padesátitisícovou pokutou.

Lepší je se s krtkem domluvit, i když připouštím, že to není zrovna schůdná varianta, protože je dost konzervativní a tvrdohlavý. Přesto bude pro vás výhodnější – než abyste mu dělali různé naschvály –, když mu za to, že se odstěhuje k sousedovi, něco slíbíte. Třeba kalhotky s kapsami. To už se osvědčilo.

Přece nezavraždíte jednoho ze dvou českých kosmonautů? Na Remka taky nečekáte před domem s rýčem v ruce!

ZAJÍMAVOSTI

Krtek evropský špatně vidí, ale slepý není. Na jihu Evropy však žije krtek slepý, který je skutečně nevidomý.

Cesta do krtkovy spižírny nebývá nahoře lemována krtinami, tudíž je nevětraná. Krtek mívá i tajnou chodbu, která vede do větší hloubky. V hlubších prostorách také přečkává zimu.

Není neobvyklé nalézt krtka albína, šesti nebo sedmibarevného, či dokonce lysého, s lesklou kůží.

V roce 1956 vznikl první televizní krtkův příběh – o tom, jak ke kalhotkám přišel. Celkem jich bylo přes 50.

V roce 2011 se stal Milerův krtek maskotem posledního letu raketoplánu Endeavour. Na palubu ho vzal astronaut Andrew Feustel.

BOBR:

Jak se plní bobřík mlčení

Možná to tak nevypadá, ale tento roztomilý vodní chlupáč váží víc než dospělá srna, což dotyčná těžko nese. Znáte srny…

Jako pro správného hlodavce jsou pro bobra důležité jedničky – zuby, kterými ohryzává kmeny stromů. Když jsem se ho ptal, jaký největší dosud užižlal, chlubil se průměrem sedmdesát centimetrů. Možná si dělal srandu, protože si své bydlení staví z daleko tenčích. Na druhou stranu rybáři, který se s ním chtěl vyfotit, se zakousl do nohy, takže na tom třeba něco bude.

Bobr má rád vodu a je v ní od rána do večera. Aby mu leckam nenateklo, naučil se zavírat pusu, uši i oči. Pod vodou vydrží dvacet minut.

Každý správný bobr má v šatníku hustý kožíšek, který ho chrání před chladem. Charakteristický je jeho placatý ocas (který vypadá, jako by mu ho přejel tank), jímž kormidluje a slouží mu i jako opora, pokud se chce rozhlédnout po kraji, a plácá jím výhružně do vody, když zjistí, že se děje něco, co by se dít nemělo.

Jinak moc zvuků nevydává. Drží totiž bobříka mlčení. A to i přesto, že důvodů, aby se ozval, má určitě dost. Mimochodem, věděli jste, že je mezi bobry nejméně rozvodů? Důvodem není citová závislost na partnerovi, nýbrž nemovitý majetek. Bobři se bez pomocníka v domácnosti neobejdou, tak ho nemění.

V bobří rodince dochází k páření ve vodě. V zimě. Děti se jim rodí v květnu, a jakmile dorostou velikosti ondatry (je tudíž nutné, aby byla vždycky nějaká po ruce), vynese je maminka po jednom k východu a ony si spolu hrají, cákají na sebe a zlobí. Ve třech letech se vydávají hledat partnera a místo, kde by se sami stali rodiči.

Bobr býval loven hlavně pro svůj kožíšek, maso (které bylo považováno za postní), sádlo a pachové žlázy pod ocasem, jež se využívaly k léčení i výrobě voňavek. Ve středověkém bestiáři se v souvislosti s nimi píše: „Bobří varlata jsou důležitá pro medicínu, takže když zvíře pozná, že ho pronásleduje lovec, ukousne si je, hodí mu je do tváře, a tak se mu podaří uniknout.“ Nejsem si jistý, jestli bych zrovna tohle pro svou záchranu dokázal udělat.

Důležitým smyslem bobra je sluch. Zvláště hudební. Miluje Smetanovy polky. Má rád i smetanové jogurty. Na předních příčkách mezi hlodavci se umisťuje také v hmatu. Není divu, když mu pánbůh nadělil – jako nám – pátý, protistojný prst, takže může bez problémů nosit své paní nákupní tašku. Nejlepší je ovšem v čichu. Až mu někdy připadá, že sám sobě smrdí.

Ve dne bobři odpočívají a mastí plavecký mariáš. Někteří mu propadli natolik, že ho pojali jako hazard, prohráli své obydlí, a stali se bezdomovci.

Takže až se vás bude nějaký bobr ptát, jestli jste někde nepotkali skauty, kteří by se sháněli po bobřících, dejte si na něj pozor. Je to gambler!

ZAJÍMAVOSTI

Předchůdci bobrů se vyvinuli z primitivních hlodavců rodu Paramys (žili i u nás a dosahovali velikosti vlka), eventuálně Costoroides (ten byl velký jako medvěd a vážil až metrák).

Ocas je pokryt šestiúhelníkovými šupinami a je bobry využíván pro termoregulaci a ukládání tuku na horší časy.

V přírodě se dožívá osmi let, v zajetí až pětatřiceti.

Tělo má porostlé velmi hustou černohnědou srstí o hustotě až 300 chlupů na mm2.

Některé indiánské kmeny v Kanadě bobra uctívaly jako posvátného.

U nás byl bobr evropský vysazen v roce 1993 na Olomoucku, od roku 1986 byl poprvé po mnoha letech spatřen na řece Jihlavě.

Roční škody způsobené bobrem jsou jen v Jihomoravském kraji pět milionů korun.

KOČKA:

Plyšový meprobamat

Myslí si o sobě, že je tygr. A chová se tak, abychom si to taky mysleli. Někdy se jí to povede. A pokud ne, potrestá za to nás. Správně jste pochopili, že si budeme povídat o kočce domácí.

Abyste lépe poznali kočičí duši, měli byste se nejdřív seznámit s mojí Briketou. Jelikož byla černá a velice libě mňoukala, začal jsem jí říkat Whitney Houston po tehdy slavné černošské zpěvačce. Jí se to ovšem zdálo xenofobní a ostentativně na to neslyšela. Tak jsem jí vymyslel jméno Briketa. Koukala na mě s opovržením. Představovala si, že mám intelektuálně na víc. Nakonec jsem pochopil, že kočka nikdy s ničím nesouhlasí. Má svoji hrdost a vždycky si udělá všechno po svém.

Briketa se tvářila většinu dne naprosto apaticky. Jediné, čemu se věnovala se skutečným zaujetím, bylo chytání much. Číhala na ně trpělivě za křeslem, a jakmile se nějaká přiblížila, vymrštila se do výšky, cvakla zuby a okamžitě ji spolkla. Pak si dlouze olizovala chlupy na břiše, protože se přitom rozcuchala.

Vzpomínám si, jak jednu masařku honila po celém bytě a ne a ne ji dostihnout. Taktně jsem odešel do kuchyně, abych ji svou přítomností nedeprimoval. Za chvíli jsem z pokoje zaslechl zoufalé chrčení. Když jsem vešel dovnitř, visela Briketa za špičák na zácloně a houpala se v průvanu. Párkrát jsem si ji ještě zhoupnul a sundal. Až do večera na mě nepromluvila. Ráno mě probudila tím, že mi skočila ze skříně na prsa, aby mě za včerejšek ztrestala. Kočky ponížení nezapomínají. Navíc potřebují neustále lovit. Některé jsou „stromové“, jiné „pozemní“. První chytají ptáky, druhé myši. „Univerzálních“ koček je prý jen velmi málo.

Každopádně jsou zvláštní. Slyšel jsem historku, jak jedna micka neměla ráda nového partnera své paničky, tak mu načurala do tašky s čistým prádlem. Pán měl druhý den závody, ráno popadl tašku, počurané prádlo mezitím uschlo, ale jakmile se v tělocvičně zpotil, začalo neuvěřitelně páchnout a musel se ze závodů odhlásit.

S kočkou se nedá soutěžit v ničem. Skoro ve všech disciplínách má navrch. V běhu, šplhu… má i lepší zrak, čich a sluch. Jediné, v čem ji přetrumfneme, jsou počty. Umí sčítat a odčítat jen do osmnácti, protože má na zadních tlapkách pouze po čtyřech prstech. Naopak s ní nesoutěžme ve vyhřívání se na ústředním topení. Na jedné návštěvě jsem byl svědkem toho, jak se jim připekla Bohuna, aniž by si toho všimla. Bolest cítí až od dvaapadesáti stupňů Celsia.

Kočka nás umí v mnohém napodobit. Za léta soužití s námi si třeba všimla, že plačící dítě okamžitě upoutá pozornost své matky, tak se naučila naladit na frekvenci miminkovského breku, aby i ona na sebe uměla strhnout pozornost. Já jsem zase zažil situaci, že když jsem se koupal u příbuzných ve vaně, seděl naproti v umyvadle jejich kocour a napodoboval, jak se mydlím v podpaží. Nevymýšlím si!

Kočka prospí šestnáct hodin denně a nejaktivnější je v době, kdy si říkáme, že už bychom měli jít na kutě. Myslím, že je to z její strany poťouchlost.

Přesto na nás působí uklidňujícím dojmem. Kamarád ji dokonce nazval „plyšový meprobamat“ (což býval za totáče populární prášek na nervy). Její hebká srst přímo vybízí k tomu, abychom si ji pohladili. Pokud to ovšem nenapadlo ji, málokdy se jí naše laskání týká, což dává najevo tím, že zatímco jí slastně přejíždíme dlaní po hřbetě, vztekle švihá ocasem, aby nám zkazila radost. I tak mám kočky rád, přestože se občas kvůli jejich roztouženému mňoukání nevyspím.