Stromové pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Burešová

Stromové pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lískový proutek

Je tomu už mnoho let, co bylo jedno království. Na hradě v tom království žil král s královnou, které velmi trápilo, že nemohli mít děťátko. A tak pomalu stárli, a když už ani nedoufali, narodilo se jim jejich vytoužené děťátko, syn. Král s královnou byli nesmírně šťastní. Mladý princ rostl jako z vody. Uteklo několik let a byl z něj hoch na ženění. Princ se líbil všem princeznám z okolních království. Některé princezny se mu také líbily, ale když poprvé spatřil novou kuchařku, Stázičku, co k nim nastoupila do služby, zamiloval se. Mladý princ tušil, že ačkoli ho mají jeho rodiče nadevšechno rádi, tak to, že se zamiloval do kuchařky, by se jim ani trochu nelíbilo. Se Stázičkou se tedy scházel potají. Královští rodiče však o jejich schůzkách dobře věděli. Když se syna zeptali, co to má znamenat, odhalil jim pravdu a přiznal, že se do Stázičky zamiloval. Král byl vzteky bez sebe, protože chtěl pro svého syna urozenou princeznu, a ne nějakou kuchařku. „Sám ti vyberu nevěstu, která se pro tebe hodí!“ oznámil nazlobeně svému synovi. Královně se to zdálo nevhodné rozhodnutí, ale také jí to přišlo lepší, než aby si myslel na prostou kuchařku. Ještě toho dne dal král Stázičku propustit ze svých služeb, to proto, aby nebyla princi na očích.

Potom začal král pořádat bály a na hrad zval princezny z celé země. Chtěl svému synovi sám vybrat ženu. Jednou se však na jeden z bálů mezi princezny dostala také zlá čarodějnice, proměněná v krásnou ženu. Mezi všemi princeznami se vyjímala, byla opravdu nádherná: Měla krásné tmavé vlasy, hladkou pleť a šaty z nejdražších látek. Král k ní hned zamířil a vyptal se jí na vše, co ho zajímalo. Kdyby jen tušil, že je to čarodějnice, která mu napovídala historky o neskonale bohatém království, z něhož pochází, byl by jí nikdy nekývl na to, že si vezme prince. „Vybral jsem ti nevěstu!“ oznámil toho dne na bále synovi. „Jestli myslíš tu, jak se s ní, tatínku, celý večer bavíš, tak tu nechci,“ ušklíbl se princ. „Už jsem řekl, do měsíce bude svatba, ať se ti to líbí, nebo ne,“ rozhodl král. Mladý princ už dál neříkal nic, protože věděl, že by to stejně bylo zbytečné.

Král s královnou se pustili do svatebních příprav. Rozkázali poddaným, co vše bude třeba udělat a zařídit. Měsíc utekl jako voda a přiblížil se den, kdy se měl princ oženit. K velkému překvapení všech však princ u oltáře řekl „Ne“, protože si odmítal vzít jinou ženu než jeho milovanou Stázičku. Jen co dořekl to své „NE“, princezna se před oltářem proměnila v ošklivou stařenu a zle pravila: „Takhle mě urazit, to ti nedaruji! Celé království bude odteď bez vody. Všechny potůčky, studánky, jezera vyschnou a nikde nebude ani kapka vody.“

Všichni v sále byli tak překvapení, že se nikdo nezmohl ani na slovo. Čarodějnice zmizela a teprve potom si lidé mezi sebou začali povídat. Král s královnou byli hodně překvapeni, že ta, o které si mysleli, že je urozená princezna, je zatím ošklivá a zlá čarodějnice.

Nedlouho nato, co čarodějnice zmizela, nastalo na hradě pozdvižení. Když si hosté chtěli nalít vodu ze džbánů, byla pryč. Stalo se, jak čarodějnice řekla: Všechny potoky, studánky, studny i jezera vyschly. Lidé se začali bát o svůj život, protože bez vody nikdo dlouho nepřežije. Král dal vyslat do sousedního království posla, aby zjistil, jak to vypadá s vodou jinde, ale moc dobře věděl, že než se posel vrátí, může být pozdě.

I k princově milované Stázičce se doneslo, co se stalo. Stázička si hned vzpomněla na svého dědečka, který ji toho, když ještě žil, mnoho napovídal o přírodě, dobrých i zlých vílách a čarodějnicích. Když byla malá, vždycky ji moc bavilo poslouchat to, co jí dědeček vyprávěl. Vzpomněla si na lískový keř, který by mohl království zachránit. Vydala se na hrad s tím, že ví, jak pomoci. „Potřebuji stříbrný nůž. Nařežu s ním lískové pruty a království zachráním,“ řekla odhodlaně Stázička. Dostalo se jí však jen posměchu: „S pruty těžko něco zmůžeš, navíc k čemu ti bude dobrý stříbrný nůž?“ „Jedině se stříbrným nožem mohu větve nařezat. Jedině tak mohu království pomoci,“ trvala si na svém Stázička. „Stříbrný nůž ochrání větvičky před mocí čarodějky,“ řekla tak odhodlaně, že krále přesvědčila, a nechal Stázičce přinést stříbrný nůž. Stázička na nic nečekala a vydala se k lesu nařezat dva lískové proutky. Když je uřízla, vzala je do rukou a začala s nimi chodit. Zanedlouho se proutky stočily k zemi. Označila si kamenem to místo a vrátila se zpět na hrad, aby králi oznámila, kde má nechat kopat. Králi se zdál nápad velice bláhový, přesto však uposlechl rady Stázičky a poslal na to místo své dva zahradníky.

Jen co zahradníci vyhloubili v zemi díru, vytryskl ze země silný pramen. Co se událo potom, bylo k neuvěření. Pramen ustal, ale potoky, řeky, studánky, zkrátka všechna voda, která v království zmizela, byla zase zpět. Všem se ulevilo a bylo jasné, že je kouzlo čarodějnice přemoženo. Kouzelná moc lískového prutu udělala svoje. Celé království bylo vděčné zachránkyni Stázičce. Tím to vše ale neskončilo. Šťastný král dal svolení k tomu, aby si princ vzal Stázičku za ženu. Možná že král poznal, že není nutné trvat na tom, kolik má která nevěsta peněz, protože Stázička má to největší bohatství, a to je zdravý rozum. A možná se také bál, aby si princ nevzal nějakou přeměněnou čarodějnici. Inu, tak je to dodnes: Šťastné manželství může být jedině takové, kdy se dva berou z čisté lásky.

V pohádce se objevila líska

Lískové pruty se dříve využívaly k hledání podzemní vody. Není to tak dávno, kdy lidé věřili, že líska má magickou schopnost ochránit před zlými silami.

Jasanové dřívko

Bylo nebylo. V jednom království žila princezna Evelína. Byla krásná, ale velice rozmarná. Milovala bohatě zdobené šaty, drahé kameny a perly. Na tom by nebylo nic špatného, protože každá dívka se ráda zdobí. Jenže princezna Evelína k tomu všemu toužila mít toho nejbohatšího ženicha ze všech. Jestli má dobré srdce nebo je čestný, to ji nezajímalo. Evelína se starala jen o to, jak bohatě má šité šaty, jak velké má panství, kolik koní je v jeho stáji a zda má v truhle mnoho peněz. Také její rodiče chtěli pro Evelínu bohatého ženicha, ale věděli, že to není to hlavní. Jejich dcerka však byla jedináček a oni pro ni udělali vše, co jí na očích uviděli. Tak se stalo, že dal král na přání Evelíny rozhlásit: „Na vědomost se dává, že princezna pojme za svého chotě toho, kdo jí přinese ten nejdražší dar.“