Pelyněk a vanilka

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Eva a Daniela Vondráčkovy

Pelyněk a vanilka – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Eva a Daniela

Vondráčkovy

Pelyněk a vanilka

Ráda bych zde poděkovala Ing. Richardu Bauerovi.

Za jedinečnou podporu a za to, že jsi významně pomohl této knize vdechnout život, náleží ti srdečné,

vroucí díky.

© Eva a Daniela Vondráčkovy, 2020

ISBN 978-80-7650-006-8 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0007-5 ePub

ISBN 978-80-765-0008-2 Mobi

ISBN 978-80-765-0009-9 PDF

Úvod

Má mysl se noří do vzpomínek. Jsou ukryté, zasunuté, možná vytěsněné. Jakmile začnu psát, vzpomínky se vynořují. Postupně, vrstva po vrstvě. Jako bych měla archeologické kladívko a štětec. Objevit, lehce poklepat, podebrat, vyloupnout a přejet štětcem, možná jen uhladit příliš ostré hrany.

I. Dětství

Vždycky jsem byla jiná. Jiná než ostatní. Vždycky jsem věděla, že do prostředí, ve kterém jsem se právě nacházela, tak úplně nepatřím. Ať už šlo o domov u matky a otčíma, nebo o některý z dětských domovů, jimiž jsem prošla. Nevím, co mě donutilo sepsat tento příběh. Proč ne dřív? Proč až po překročení šedesátky? Na to, že lidé ve stáří zmoudří, moc nevěřím. Můj případ to určitě není. Jen cítím nutkavou potřebu psát, i kdyby tyto listy měly skončit v šuplíku. Snad si je jednou přečtou mé děti, aby poznaly, jak ve skutečnosti vypadal můj život. Ten život předtím. Jaké jsem měla zážitky, sny, vzpomínky. Nikdy jsem jim o tom nevyprávěla…

* * *

Do tohoto vyprávění vstupuji nejen jako doplňovač a oživovač vzpomínek. Tak trochu navzdory chci mé zlaté mamince dokázat, že vzpomínky se dají rozšířit. Přidám k nim i své dětství, a čtenáři se tak dostane příležitost dvojího pohledu na stejné situace. Do příběhu se vložím včas, okamžikem svého narození.

Křestní list

Vidím ho před sebou naprosto zřetelně, jasně si ho vybavuji. Starý, krasopisně ručně psaný křestní list.

Byla jsem malá a měla jsem jenom mámu. Vzpomínám si, že jsme bydlely v Lovosicích, v ulici stoupající mírně vzhůru, v domku u Labe. Vím, že voda byla blízko, hodně blízko. Vidím všude spoustu hnědého bahna. Dole v ulici mokré, výše suché. Ztvrdlé na kost. Horko, vedro, dusno. Povodeň na jaře 1953. V prosinci mi budou čtyři roky.

Často jsme chodily na návštěvu k tetě na „Žiďák“, bývalý židovský hřbitov. Stály tam malé staré domky. Teta Miluše byla malá postavou, ale velká svým srdcem. Cítila jsem, že mě má ráda. Měla několik děvčat a s těmi jsem si hrála ve stinné zahradě, obehnané vysokou kamennou zdí. Rostly tam bledule, sněženky, petrklíče a sasanky. Mezi tím pár stromů a záhonků zeleniny. Tato vzpomínka už téměř vybledla. K tetě Miluši jsem se za několik let vrátila, ale k tomu se ještě dostanu. Je mi pět let.

Dětství

Stará vojna

Bylo mi pět let. Máma musela někam odejít a řekla: „Přijde tě hlídat teta Jiřina, tak jí otevři,“ a šla. Bála jsem se sama doma, bála jsem se i otevřít. Ozývalo se ťukání na okno a volání: „Já jsem teta Jiřina a jdu tě hlídat.“ Teta měla přezdívku „stará vojna“, ani nevím proč. Později mi vyprávěli, že jsem ji asi hodinu vyslýchala přes zavřené okno, a nakonec jsem ji donutila ukázat občanský průkaz, přestože jsem ještě vůbec neuměla číst.

Úraz

Běháme s děvčaty tety Miluše u Labe na „Osmičce“. Je to velký lesopark plný vysokých stromů, v blízkosti řeky, která se, když je hodně vody, právě tady vylévá ze břehů. Kolem plují velké nákladní lodě, kam asi, až do Německa? Snad. U břehu pár labutí, opodál kachna s kachňátky.

Lítám po trávě sem a tam, až nakonec upadnu bradou na veliký kámen. Příšerně to bolí a teče mi krev, hned jedeme do nemocnice. Bradu mi ozdobí asi šest stehů a dlouho ji mám obvázanou. Na co si pamatuji nejvíc, to je plechové trojúhelníkové pouzdro, ve kterém jsem ji měla.

Bratři, sestry a já

Další vzpomínka: už nejsme samy dvě s mámou. Zničehonic se tu octl otec – otčím. Bydleli jsme v baráku. Nebyl to dům ani domek, ve srovnání s ostatními domy v okolí to byl barák. Starý, otlučený, s malým dvorkem, latrínou a několika králíkárnami. U boudy na řetězu pes.

V tom baráku každý rok přibylo jedno dítě. To poslední se narodilo doma, vybavuji si dětský pláč a houkající sanitku. Nakonec jich bylo pět, já a pět nevlastních sourozenců: František, Jiří, Marie, Václav a Helena. Menší děti jsem hlídala každé odpoledne, často i večer, to když jsme byli sami doma. Kluci spali v přízemí v pokoji za kuchyní, děvčata v prvním poschodí. V noci jsme slýchali ve zdech a po podlaze pobíhat myši. Než jsme usnuli, házeli jsme po nich celou sbírku bot a bačkor. Ráno jsem dostala vyhubováno, neboť zeď, u které spím, je opět oškrábaná. Vím to, vzala jsem si totiž do postele lžíci. Nejspíš mi chybí vápník. Nemáme moc peněz, nikdy jsme je neměli. Tak se kupuje chleba a máslo, brambory jsou na zahradě, mléka málo, sýry vůbec ne. Maso také ne, máme přece králíky. Koláč je jenom tehdy, když otčím jede jedenkrát v roce na borůvky. Spoustu jídel jsem vůbec neznala. Hlavně se kupují cigarety a pivo.

Babička

Jdeme prašnou polní cestou, já, bratři a sestry s babičkou, máminou matkou. Vidím ji poprvé. Je horké léto a jdeme daleko, navštívit mámu. Máme hlad a žízeň. Sleduji babičku, která skrytě ulamuje a potají dává do úst sousta sladké vánočky. Sbíhají se mi sliny. Dostaneme krajíc suchého chleba. Konečně dojdeme k cíli naší cesty. Povídám si s mámou přes malé, zamřížované okno, které je skoro u země, chci, aby šla s námi domů. Babička tvrdí, že je to nemocnice. Patrně to bylo vězení.

Pohádky

Tetina děvčata mě někdy brávala v neděli do lovosického kina na pohádky. Dala mi jednu korunu, a já tak mohla zaplatit za lístek. Sedíme na starých dřevěných lavicích a s napětím čekáme na začátek příběhu. Dodnes sleduji reprízy těchto pohádek každé Vánoce. Jakmile zazní úvodní melodie, rozezní se zvonek, který říká: „S touhle krásou ses už někdy někde setkala. Někdy hodně dávno…“

Se zatajeným dechem jsem sledovala prostírající se ubrousek, oslíka, jenž třásl dukáty, a radovala jsem se s nezbedným obuškem. Spolu s Pyšnou princeznou jsem vstávala brzy ráno a spěchala k mluvící květině. Princezna se zlatou hvězdou, ta hrdinka v myším kožíšku, byla rovněž hvězdou mých snů. Stále vidím troje krásné šaty, zlého krále Kazisvěta a princeznu, jak jde do světa. A Kuba Dařbuján a sládek Pandrhola? Když zazní hudba a počátek vyprávění, míhají se mi před očima chaloupky z vepřovic, borovice se svými nezvyklými plody a pivo tekoucí křivolakým potůčkem. A hlavně zázračné léčebné schopnosti Kuby Dařbujána. Tenkrát jsem ještě věřila na zázraky. Věřila, čekala na ně, netrpělivě je vyhlížela. Dostavily se až po letech v podobě dvou krásných, zdravých dětí. V pohádkách vždycky zvítězilo dobro a zlo bylo potrestáno. Bylo to správné a já si myslela, že to tak bude i v životě. Nebylo.

Otčím

Otčím doma moc nepobýval. Dělal hlídače na pile, obdělával svou zahradu u opárenského nádraží. Pomáhal u jediného sedláka – soukromníka, který v Lovosicích zbyl. Když pobýval doma, křičel a zlobil se. Pamatuji si, že jsem se ho hrozně bála. Nerozuměla jsem mu a ani on mně. Kdykoli něco spadlo na zem, křičel: „Sundej to!“ a já koukala, odkud mám co sundat. A on, národností Polák, asi neznal význam výrazu „seber to“. Prostě jsme si nerozuměli, což se mělo po letech ještě zhoršit.

Večerní návštěvy

Máma večer často chodila na návštěvu ke kamarádkám. Aby ji otec pustil, brala mě s sebou, ale byly to divné návštěvy. Ona šla dovnitř a já zůstala venku na ulici.

Nikdy jsem nezapomněla na to, jak se městem proháněl mrazivý vítr, pršelo nebo se k zemi snášely veliké bílé sněhové vločky. Zábly mě ruce a nohy. Máma vždycky řekla, že tam nebude dlouho, že hned přijde, ale pokaždé tam byla až moc dlouho, někdy ještě déle. Pro mě to byly ty nejdelší chvíle v životě. Nedovedla jsem to odhadnout, hodinky jsem samozřejmě nevlastnila. (Stejně by mi nebyly nic platné, znát hodiny jsem se totiž naučila až v deseti letech.)

Připadalo mi to jako celá věčnost. Dávala jsem jí i sobě neuskutečnitelné cíle: ještě okolo mě přejde pět lidí, dojdu až na konec ulice, udělám ještě dvacet kroků tam i zpátky a potom už určitě přijde. Ale nic nefungovalo. Nejdřív jsem brečela, pak potichu nadávala. Ne na mámu, ale na ty kamarádky, co ji zdržovaly. A ona kvůli nim zapomněla, že má venku dítě. Dítě, které několikrát málem umrzlo.

A pak jsem snila, snila jsem svůj oblíbený sen. Nemohu říci sen za bílého dne, byl to sen za velmi dlouhých, temných večerů. Představovala jsem si útulný vytopený pokoj, čistě povlečenou postel a dobrou večeři, kterou bylo dozlatova upečené kuře. To jsme doma nikdy neměli. Když už jsem úplně propadla zoufalství, máma se konečně objevila a šly jsme domů.