Jakub Krčín z Jelčan

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Čechura

Jakub Krčín z Jelčan – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vznikla v rámci vědecké činnosti Katolické teologické fakulty Univerzity Karlovy a byla podpořena z projektu Progres Q01 „Teologie jako způsob interpretace historie, tradic a současné společnosti“.

Vyobrazení na s. 4:
Historická mapa Třeboně,

Státní oblastní archiv v Třeboni

Recenzovali:

PhDr. Veronika Stachurová Kucrová, PhD.

PhDr. Jiří Chmelař, PhD.

© Prof. PhDr. Jaroslav Čechura, 2020

Typography © Michaela Blažejová, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7601-298-1

ISBN e-knihy 978-80-7601-307-0 (1. zveřejnění, 2020)

Knihu věnuji svému vnukovi Alexovi

Úvod:
Dva regenti
na jedné hrázi?

V celých snad Čechách nebylo bohdá muže,

který by byl ve správě panství, zvláště panství

rybničnému tak rozuměl, jako on, Jakub Krčín

z Jelčan.

August Sedláček

Cokoli činíš, moudře konej a pamatuj na konec.

heslo Jakuba Krčína z Jelčan

Lehce unavený poutník při návštěvě letně poněkud přelidněného nevelkého náměstí města Třeboň může pocítit touhu po mírném odpočinku. Pokud nevyužije houšti restauračních zařízení, nabízí jej blízký zámecký park, stejně jako nedaleký rybník Svět. Na jeho hráz je z náměstí opravdu blizoučko. Stačí se vydat z náměstí ulicí Petra Voka, minout droboučké Žižkovo náměstí, a projít malebnými městskými branami, Svinenskou a Novohradskou. Nikdy jsem nepochopil, jak mohly před staletími svádět k různým sexuálním dobrodružstvím. Ale bylo tomu tak! Vězte, že člověk před čtyřmi staletími se skoro nelišil od lidí 21. století, kteří si rovněž potrpí na podobná dobrodružství… Po pár krocích v Novohradské ulici je tu kýžená hráz rybníka Svět, kterého jeho tvůrce původně nazval Nevděk. Patrně věděl proč…

Onen odvážný tvůrce majestátního vodního díla se jmenoval Jakub Krčín z Jelčan (1535–1604). Jeho socha, stará jen pár desetiletí, shlíží pyšně na toto své mistrovské dílo. Ano, pyšně, ale přitom přísně! Holou hlavu zdobí mohutný knír, jeden z typických znaků tohoto nevšedního muže. Jakub Krčín není v místech, kde obyčejně kotví lodě pro projížďky po Světě, sám. Pár desítek metrů od něj stojí pomník slavného třeboňského chovatele kaprů Josefa Šusty (1835–1915). Ač oba muže dělilo od jejich narození přesně tři století, měli řadu společných rysů, vlastností. Předně se jednalo o výrazné osobnosti, spojené jak s rodem Rožmberků, tak posléze Schwarzenberků. Krčín byl jmenován v pořadí druhým regentem Pánů z Růže, Šusta naopak byl jedním z posledních, v modernějším úředním hávu se jmenoval ředitel velkostatku. Jejich stopy jsou dodnes dobře postižitelné, nejen na této odvážné hrázi slavného rybníka.

Odvážná hráz? Ano, nepochybně. O tom se může i v dnešní době přesvědčit každý, kdo si vyrazí ze zámeckého parku směrem k rybníku Svět. Koruna hráze – jak lze snadno poznat – leží podstatně výše než staré opevnění přiléhající k zámeckému areálu. Proporce jsou tak docela zvláštní. Při svých nesčetných pobytech v Třeboni jsem si opakovaně kladl otázky typu: jak to, že takové převýšení Vilém z Rožmberka dovolil? Anebo jinak: proč nebylo nepotřebné opevnění zbořeno? Třeba to bylo i proto, že nejednou mytologizovaní aristokraté před mnohými staletími nebyli ani zdaleka tak autoritativní, jak bychom si mohli představovat.

Jakub Krčín z Jelčan je dodnes ztotožňován se stavbou velkých vodních děl na českém jihu. Ale tento muž ani zdaleka nebyl jen rybníkářem. Troufnu si jej charakterizovat spojením tradičního a moderního pojmenování renesanční manažer. Tím Krčín bezpochyby byl. Dokázal pro svého pána Viléma z R. obstarat stále žádané ptactvo, tetřevy, tetřívky, či pěnkavy, také ryby, nejen kapry, ale i štiky či okouny, a rovněž tak, téměř na Vánoce, chutné švestky. Ale zejména dovedl odhadnout, jak je třeba změnit rožmberské dominium, aby vydělávalo víc peněz. Za 27 let, kdy byl v rožmberských službách, se neobyčejně zvýšily příjmy do pokladny jeho zaměstnavatele. Skutečně několikanásobně.

Jakkoli je tento výhled optimistický, nemohu smlčet, že poslední Rožmberky doslova dusily obrovské dluhy, které v podstatě nebylo možné umořit. Ty samozřejmě s Jakubem Krčínem nemají nic společného, jejich původ spadal do 15. století.

Dva mužové, jejichž pomníky zdobí hráz rybníka Svět, pokud by se mohli potkat, by si k jednomu stolu sotva sedli. Musím přiznat, že mě překvapila poměrně tvrdá kritika Krčínových vodních děl z pera Josefa Šusty. V těch největších spatřoval více efektnost než efektivnost. Inu, typický praktik konce 19. století. To, co my dnes tolik obdivujeme, považoval za zbytečné a neúčelné… Zároveň byl téměř jediný, kdo si troufl na mocného regenta Viléma z Rožmberka vznést kritický šleh.

Mohlo by se zdát, že vydat se po Krčínových stopách nebude nic složitého. Navštívím pár archivů, kde nám dobří lidé přinesou několik svazků starých písemností, a bude. Omyl, vážení! Vydat se po Krčínových stopách neznamená nic menšího či většího, než hledat jehly v kupách sena. Je to rozsáhlé, téměř detektivní pátrání zejména v Českém Krumlově, Třeboni, ale také v Kolíně (nad Labem), Příbrami a ještě v dalších místech. Když se zaměříme na druhý rok Krčínovy činnosti v rožmberských službách, nepřehlédneme desítky listů, dopisů či přípisů, jež putovaly mezi rožmberským vladařem Vilémem a jeho krumlovským purkrabím. Možná překvapí, možná nikoli, že v příštích letech má počet listů lehce klesající úroveň. Ale jednalo se o stovky a stovky dokumentů. Z nich se do dnešních dnů zachoval toliko zlomek. Uvedu malý příklad: znám jeden jediný list, který napsal otec Jakuba Krčína Jiří. Kdo si jej přečte, hned pozná, že otec se synem byli zvyklí si dopisovat velmi, velmi často. Řízením osudu máme jen jeden jediný.

Pohled na mapu prozrazuje, kolik je v okolí Třeboně rybníků. Jistě, ani zdaleka všechny nebudoval Krčín. Nejeden z nich pamatuje již vládu Karla IV., popřípadě Jagellonců v Čechách. A opět, když se ponoříte do starých papírů, náhle a nečekaně zjistíte, že se jedná doslova o fragmenty původní dokumentace, které zaznamenaly minulé rybníkářské podniky. Zde to nemusí znamenat, že staré písemnosti zanikly či jinak podlehly zkáze. Prostě se jednalo o odraz toho, že v Krčínově době se nepsalo tolik, kolik bychom si představovali. Řada rozhodnutí, nejednou strategických, padla, aniž o tom byl vyhotoven zápis, jak jsme mnozí zvyklí dnes.

Tato slova jsou možná lehce nečekaná. A to v první řadě proto, že krásná literatura přinesla mnoho, mnoho příběhů, spojených s osobností tohoto „rybníkáře“. Jakub Krčín z Jelčan byl oblíbeným hrdinou řady románů z jihočeského prostředí, jež vznikly v průběhu 20. století. Často jsem si říkal, kde vlastně brali jejich autoři inspiraci, kde čerpali látku pro svá líčení, že Krčín učinil to a to. Upřímně řečeno, nevím. Když jsem se vydal po jeho stopách, velmi záhy jsem zjistil, že jednotlivé dokumenty, kde vystupuje Krčín sám, a psal je oním nesmírně energickým, místo těžko čitelným rukopisem, či jiní – v čele s Vilémem z Rožmberka, nečekají na historika pečlivě složené v jednom či více pečlivě uložených archivních kartónech. Historik se tak náhle proměňuje v detektiva, kterému je souzeno hledat, hledat, a současně se nebát staletého prachu, který leží na nejednom starém dokumentu, či přesněji jeho kartónovém obalu.

Je tedy čas vydat se po Krčínových stopách.

I.
Krčínové z Kolína a Polep

„Pro hru, kteří položili vinu. Mertl, Václav bečvář, Matěj mlynář, Bukač, Havránek, Jacobus Krčín (Krczin), Bečka a jiní, kteří hráli v kostky proti zápovědi panské, předstoupili jsou před pány, prosíce za navrácení peněz svých, které jsou za vinu položeny.“1 K tomuto docela nevšednímu jednání došlo při zasedání městské rady na radnici v královském městě Kolín 24. dubna 1494. V naprosto nečekané konstelaci – totiž hazardního hráče – poprvé vstoupil na dějinné jeviště jistý měšťan Jakub Krčín. Vystupuje tu spolu s dalšími muži jako hazardní hráč, který proti zákazu kolínských městských úřadů hrál „kostky“, tedy hazardní hru. A zjevně se jednalo nikoli o malé peníze, které jim byly zabaveny. Podobný záznam o takovýchto aktivitách kolínských měšťanů na sklonku 15. století je velmi vzácný. Hazardu se zjara roku 1494 věnovalo nejméně sedm kolínských měšťanů. Ale pozor, kdo by si snad myslel, že šlo o nenapravitelné osoby, které pocházely někde z okraje městské společnosti, a tímto způsobem si vydělávaly na skromné živobytí, krutě by se mýlil!

Městský hejtman Jan ze Žďáru obnovoval v pátek 1. května roku 1495 městskou radu v Kolíně.2 Mezi obecní staršími nacházíme také tyto čtyři muže: Mertla, Jakuba Krčína, Havránka a Bukače. A aby toho nebylo málo, tak Jakub Krčín byl potvrzen spolu s Janem Vejdělkem jako cechmistři, tedy mužové, kteří stanuli na příští období v čele, v daném případě sladovnického, cechu. Není tak pochyb o tom, že tento Jakub Krčín byl zámožný muž, který se těšil v Kolíně nemalé úctě a vlivu. Mohu zde dodat pro lepší orientaci, že se jednalo o děda stejnojmenného pozdějšího proslaveného rožmberského regenta, věhlasného rybníkáře apod.

Kolínský Jakub Krčín byl i nadále velmi aktivní v samosprávných úřadech tohoto města. V roce 1496 byl jmenován do dvanáctičlenné městské rady. Ale nejen to, byl rovněž pověřen, aby spolu se dvěma dalšími muži dohlížel na řádný chod kolínského tržiště.3 Hned následujícího roku zasedl opět mezi obecní starší, právě tak jako opět stanul v čele cechu sladovníků.4 I v létech 1498, 1499 a 1500 jej nalézáme mezi obecními staršími a byl i v roce 1499 cechmistrem. Bohužel, náš klíčový zpravodaj o těchto aktivitách – radní manuál zachycující události pro léta 1494 až 1500,5 nás pro další léta opouští. Před rokem 1500 nemůžeme opomenout ani aktivity tohoto kolínského Krčína v souvislosti s městským obecním rybníkem. Ten byl právě v letech 1494 buď nově vybudován, či zásadně rozšiřován, aby poskytoval městu vyšší příjem. Již u onoho menšího skandálu s hrou v kostky padl návrh, aby se hráči podíleli na „spuštění rybníka“, že by jim za to mohli vrátit zabavené peníze.6 V roce 1495 se konala dokonce na kolínské radnici porada o tom, jak co nejlépe využít obecní rybník. Mezi účastníky nacházíme i Jakuba Krčína. Ten byl dokonce jmenován mezi „ouředníky nad rybníkem“.7 O jeho významném postavení svědčí i to, že byl vybrán spolu s dalšími třemi měšťany.8

O vzrůstu společenského postavení Jakuba Krčína svědčí i skutečnost, že mu byl v roce 1509 udělen erbovní list králem Vladislavem Jagellonským. Kolínský měšťan byl takto povýšen do šlechtického stavu. Původní erb tvořil obrázek zeleného papouška na modrém štítu, klenot čili ozdoba na přílbě byla tři pštrosí pera, bílé, červené a zlaté barvy. Součástí tohoto povýšení bylo i povolení, aby se Jakub Krčín psal s přídomkem „z Jelčan“.9

1. Kolín na historické mapě z února 1640, Carlo Cappi.

Pokračování Krčínových aktivit přináší až další zachovaná městská kniha pro léta 1511 až 1518.10 Na první pohled překvapí, že kolínský Jakub Krčín je uveden v inkriminovaném období v samosprávných orgánech města toliko jednou jedinkrát, a to v roce 1512 jako „obecní starší z předměstí“.11 V roce 1519 v další městské knize byl pak ještě jednou královským podkomořím jmenován jedním z obecních starších v Kolíně.12 Jednalo se tu tak trochu o epilog jeho dlouhého veřejného angažmá ve městě, neboť za necelý rok se skončila jeho životní pouť. Jeho aktivity přetrhla morová epidemie, které skosila v Kolíně v roce 1520 řadu předních měšťanů13, mezi nimi také Jakuba Krčína z Jelčan.

Z hlediska jeho životní pouti pozorujeme dvě etapy. Jedna byla spojena s aktivitami ve vnitřním městě. Nepřehlédnutelný dům, který získal od Jana Rorýce, se nacházel na kolínském náměstí, což bylo přirozeně velmi prestižní místo.14 Druhý dům, zvaný přímo Krčínovský, stával v Kolíně dokonce hned vedle radnice. V druhé polovině 17. století na jeho místě vyrostl městský pivovar.15

Druhá etapa odráží posun v jeho podnikání, které výrazně překročilo městské opevnění a zaměřilo se v podstatě na zemědělské či agrární aktivity. Vydejme se proto v těchto směrech po jejich stopách.

V roce 1494 koupil „Jakub zeť“ dům od Jana Rorýce za 176 kop gr. českých.16 Účastnil se i finančních obchodů s některými členy početné kolínské židovské minority. Tak v roce 1495 splatil židovi Munkovi 12 kop gr. českých a následujícího roku splatil tomuto muži dalších 6 kop gr. českých.

Jak jsem již uvedl, Jakub Krčín byl sladovník. To znamená, že se podílel na přípravě hlavní pivovarské suroviny – totiž sladu.17 Nakupoval obilí, v této době převážně pšenici, ale občas nechyběl ani ječmen. Z těchto surovin připravoval slad. Pivovarníci a sladovníci byli v Kolíně nejen na sklonku 15. století, ale i v tom následujícím dva samostatné cechy, a to cechy velmi důležité. Zdejší cechovní organizaci tvořilo v této době 14 cechů, a jejich představitelé, cechmistři, se střídali v úřadě pravidelně jako členové městské rady. Pivovarníci a sladovníci v tomto cechovním systému v Kolíně stávali ve sledované době na předních místech.18 V roce 1496 „Jiřík Plaček předstoupiv před pány do rady plné, vyznal se dobrovolně, že Jakubovi Krčínovi, zeti svému, dal sladovnu, která jest vysazena k brance na předměstí klášterském proti dvorům Vyšínovu, strany jedné a Michkovi, strany druhé. A stoje před námi v radě plné, touž sladovnu přivlastnil Jakubovi předepsanou manželce jeho a dceři své Alžbětě a dětem jich ku jmění a držení a jich dědičnému požívání v těch mezích a právech, tak jak ji sám držel a požíval, bez překážky každého člověk …“19 Krčín měl do té doby nejméně dva domy ve vnitřním městě, a nyní se jeho majetek dosti podstatně rozšířil.

Dvůr na nacházel na kolínském předměstí naproti Pražské bráně, v 16. století se tu nacházely tři podobné zemědělské podniky. Tento byl rozdělen v roce 1545 mezi Jana, Jiříka a Mandalénu Krčínovy.20 Jednalo se původně o mohutné zemědělské zařízení o rozloze patrně několika lánů. Pokud vezmeme v potaz skutečnost, že jeden staročeský lán se rovnal přibližně dnešním dvaceti hektarům, a připočteme-li k tomu úrodnost Polabí, vychází nám z toho velmi výnosný zemědělský provoz.

Padl již podruhé obrat, který nazývá nejstaršího známého Krčína zetěm. Podívejme se tedy na jeho rodinné poměry, jež jsou velmi důležité, ba klíčové pro celou tuto knihu. Jméno první Krčínovy manželky neznáme. Víme jen, že byla dcerou kolínského měšťana Rorýce, a zemřela před rokem 1496. Není jasné, zda manželé měli nějaké děti. Pravděpodobně nikoli. Druhou manželkou kolínského Jakuba Krčína se stala Alžběta Plačková, a to nejspíše v roce 1496. O jejím věku nelze nic říci, krom toho, že zemřela někdy po roce 1545. Z tohoto manželství se narodilo několik dětí: snad nejstarší syn se jmenoval Jan Krčín z Jelčan († 1562), dalším byl Jiřík Krčín z Jelčan († 1577); pro orientaci: jeho druhorozeným synem byl Jakub Krčín, rožmberský regent. Manželé měli ještě dceru Mandalénu, jež zemřela v roce 1575. Tolik tradiční rodokmen Krčínů z Kolína.

Tradovaný rodokmen není úplný. Jakub Krčín s manželkou Alžbětou měli ještě dalšího syna, Matěje. Tento mladý muž se v roce 1521 zúčastnil transakce se svojí matkou: „Alžběta Krčínka s Matějem, synem svým, položila na placení dědiny Matoušovi řezníkovi 20 kgč.“21 V roce 1499 žily tři děti Jakuba a Alžběty Krčínových: Matěj, Anička a Jiřík. Podle tohoto pořadí by byl Matěj nejstarší syn, a nejmladší z dětí, dcera, by se jmenovala Anna, a nikoli Mandaléna. Vyloučit nelze ani to, že Anna a Mandaléna byly sestry. To by znamenalo, že tito manželé měli až pět dětí, namísto tří, jak je standardně uváděno.22

Matěj, Anička a Jiřík se mohli narodit ve velmi krátkém časovém období let 1496–1499, další dvě děti, Jan a Mandaléna, se narodily po roce 1499. Je tak pravděpodobné, že Jakub Krčín s manželkou Alžbětou měli pět dětí. Kolínský Jakub Krčín zemřel před 29. červnem roku 1520, kdy vystupuje při majetkové transakci Alžběta jako „pozůstalá vdova po nebožtíkovi Jakubovi Krčínovi s syny svými.“23

Před rokem 1500 se soustředily aktivity Jakuba Krčína převážně do vnitřního města Kolín, aby počínaje rokem 1498 došlo k zásadnímu odklonu od této původní trajektorie. Tehdy totiž Jakub Krčín zakoupil lán polnosti (= 20 ha) od Václava Materny.24 Další majetkové transakce Krčínovy pocházejí až z let 1516–1520 a týkaly se prakticky výlučně zemědělských nemovitostí. Tak v roce 1517 „koupil pravým trhem lán dědiny, kterouž Tobiáš koupil od Štítarského za 80 kgč od Vaňka Tobiáše, na to placení po 7 kgč.“ Koupil i dvůr, zde se jednalo velmi pravděpodobně o selskou usedlost, která „podle fortny (= brány) leží.“25 Tato transakce byla dokončena splátkami v následujících létech.

Tyto transakce odrážejí závažnou změnu profesní orientace Jakuba Krčína. Nepřehlédneme, že jsou vesměs nasměrovány mimo město, a navíc se týkaly téměř výlučně nákupu zemědělské půdy. Nemáme doklady o tom, že by tento zámožný měšťan prodal několik domů, které držel ve vnitřním městě, a odstěhoval se na nedaleký venkov. Nikoli, bylo by to krajně nepravděpodobné. Zdá se, že tak podstatným způsobem rozvinul své podnikání v sladovnické branži. Nebojím se označit tyto aktivity tímto dosti moderním termínem. Neznamenalo to nic jiného, než že jeho zemědělská polnost mu poskytovala více obilí, přirozeně primárně pšenici, a to přinejmenším za nižší cenu, než když je nakupoval na místním, kolínském trhu. A tyto obiloviny mohl poté využít pro výrobu sladu ve vlastní sladovně. Neméně pozoruhodné je, že v těchto aktivitách pokračovala vdova Alžběta Krčínová, nazývaná Krčínka. Jen v roce 1520, kdy začala samostatně hospodařit, koupila bezmála půldruhého lánu polností (asi 30 ha) v blízkosti Kolína.26

V roce 1524 „paní Alžběta Krčínka, stojící v radě, přiznala se tímto zápisem, že Jiříkovi synu svému, dává a postupuje toho dvoru, který koupili od Vaňka Tobiáše k mocnému a dědičnému vladařství, k jmění, držení a dědičnému požívání, a jeho mocným hospodářem.“27 Tento krok neznamenal nic menšího, než že vdova Alžběta předala hospodářství synovi Jiříkovi. Jednalo se patrně o nejmladšího syna. Vdova tento odkaz učinila s podmínkou, že jí Jiřík vydá 25 kop gr. českých na její živobytí.

Je velmi pravděpodobné, že polnosti, které vdova Alžběta pustila svému synovi Jiříkovi, se nacházely v okolí královského města. Zdali některé ležely ve vsi Polepy, kde získal tento Krčín určité majetky, a kde posléze rovněž žil, nelze s jistotou říci. O životě tohoto muže je toho známo opravdu velmi málo. Kdy se Jiřík oženil, není známo. Jeho manželka Kateřina Čejková z Olbramovic, matka našeho Jakuba Krčína, pocházela ze starého českého rodu Olbramoviců; krom toho, že byla matkou rožmberského regenta, o ní nejsou žádné zprávy.28 Podle indicií, které máme k dispozici, a žel je jich k dispozici žalostně málo, bychom se mohli domnívat, že Jakub Krčín se narodil v Polepech 18. července 1535.29

Ač máme o jeho otci Jiříkovi minimálně zpráv, mohu se v tomto případě poněkud opřít o dopis, který Jiřík Krčín poslal synovi Jakubovi počátkem roku 1566. A poslal jej z Polep, kde žil, a podle všeho se nejednalo o krátkodobé místo pobytu. Jde tu pouze o hypotézu. Ale přece jen nelze přehlédnout, že Krčínův otec žil a hospodařil v této vsi v podstatě jako velký sedlák. Opravdu! Nebydlel ani v městském domě jako jeho otec, a v Polepech není doklad o tom, že by se tam nacházela alespoň tvrz. Jenže přímo v Polepech se zakoupil teprve po Jakubově narození.30 Naprosté jistoty ovšem není, neboť Jiřík Krčín hospodařil již od roku 1521 samostatně.31

Snad může padat na váhu, že se Jakub Krčín narodil v roce 1535, kdy již bylo jeho otci asi 36–37 let. V té době musel mít jeho otec zajištěnou existenci, existenci, která nebyla vázána na město Kolín, ale na nemovitosti v jeho okolí. Bohužel, o Jiříkovi Krčínovi není dostatek zpráv, a tak bude lepší, když opustíme tuto rovinu hypotéz. Jisté ovšem je, že v roce 1556 byl přijat na zemském sněmu, spolu s bratrem Janem a jeho synem Jakubem (II), do rytířského stavu a takto zapsáni do desk zemských. Bohužel všechny tyto úvahy, jakkoli jsou zajímavé a možná i lákavé, jsou pouze a jen hypotézy, pro které nemáme dostatek pramenů.

Podívejme se poněkud stručně na potomky prvního historicky známého Krčína, Jakuba († 1520). Označuji jej Jakub (I). Když ponecháme stranou jeho děti Matěje a Aničku, o kterých jsem uvedl všechny třísky zpráv výše, zastavme se zejména u Jana Krčína z Jelčan († 1562).32 V mladších létech měl působit jako profesionální voják, v roce 1545 převzal dvůr na kolínském předměstí. Dařilo se mu hospodářsky dobře. Jméno jeho manželky není známé; po Janově smrti získal majetek jeho jediný syn Jakub (II). Tomuto Krčínovi se příliš nevedlo. Byl zadlužen u kolínských židů, což byla velmi početná a velmi vlivná skupina kolínského obyvatelstva, a to od středověku. V roce 1539 byli z Kolína vypovězeni, a Jakub (II) se pokusil těžit z této situace. Patrně si nepočínal zrovna v rukavičkách, neboť si na něj stěžovali: „že by některé Židy v Kolíně bít a zranit měl.“ Měl se za ty násilnosti dostavit na Pražský hrad a zodpovídat se arcivévodovi Ferdinandovi. Zdali tak učinil, není známo. Jakub (II) Krčín zemřel po roce 1572, když ještě před smrtí prodal dvůr, na kterém hospodařil. Zanechal po sobě tři dcery: Martu († po 1600), Markétu († po 1605) a Marianu (?).

Jak si vedl jeho mladší bratr Jan? Manželé Jiřík († 1577) a Kateřina († 1569) Krčínovi z Jelčan měli spolu celkem pět dětí: Jana († 1577), Jakuba († 1604), budoucího regenta; Jindřicha († 1595), Markétu († 1605) a Alžbětu – Elišku (?). Nejstarší syn Jan Krčín je považován za „černou ovci“ rodu.33 Žil nepořádně a proslavil se jako výtržník. Nebyl ženatý a zemřel předčasně. Když na tomto místě přeskočíme Jakuba Krčína, tak se dostaneme k jeho mladšímu bratru Jindřichovi. Ten zdědil otcovský statek v Polepech, který dlouho držel společně se starším bratrem Jakubem. Jindřich byl dvakrát ženatý. První manželka byla Mandaléna z Weitmile, což byl původně panský rod, jenž v průběhu 16. století zchudl. Druhou manželkou se stala jeho sestřenice Markéta, která manžela přežila o celou dekádu. Obě manželství byla bezdětná.

Markéta Krčínová se provdala za Michala Cecingara z Birnic († před 1595), měli spolu tři děti, syny Jindřicha a Václava a dceru Kateřinu. V roce 1600 se provdala za kolínského měšťana Václava mladšího Čejku z Olbramovic a na Církvici a v Polepech, po jeho brzké smrti zkusila štěstí potřetí s Václavem Chrtem ze Rtína. Konečně o patrně nejmladší Alžbětě Krčínové je toho opravdu známo jen velmi málo: jejím manželem byl Václav Henninger z Eberka. Jednalo se o panského písaře a pardubického měšťana.

Podíváme-li se na rozrod Krčínů a jejich potomků přibližně v roce 1600, zjišťujeme zajímavou, ba nečekanou skutečnost. Jediná Markéta Krčínová se mohla pochlubit mužskými potomky, a to hned dvěma syny, Jindřichem a Václavem. Na druhé straně její strýc Jakub (II) disponoval třemi dcerami, a její bratr Jakub (III), budoucí regent, byl obdařen dokonce šesticí dcer, ale žádným synem. Ještě o nich uslyšíme!

Pokusil jsem se na relativně nevelkém prostoru ukázat souvislosti, spojitosti rodu Krčínů, posléze Krčínů z Jelčan, kteří se objevili na historickém jevišti v roce 1494 a setrvali tu až do druhé poloviny 17. století, a to díky nejmladším dcerám Jakuba (III). Je nepochybné, že speciální, genealogicky orientované bádání by bylo schopno prohloubit, stejně jako zpřesnit zde uvedené údaje k jednotlivým osobám, a to zejména od druhé poloviny 16. století. Může zaujmout skutečnost, že se v průběhu právě tohoto věku výrazně věnovali zemědělskému hospodaření. Důvod této, možná pro někoho nečekané skutečnosti, je velmi prostý, a řekl bych i nemálo racionální. Cena lánu zemědělské půdy v okolí města Kolína šla nahoru v průběhu 16. století čtyřikrát i více!34 V této době vzrostly nemálo i ceny agrárních produktů.35 Ano, zemědělství 16. století představovalo velmi lukrativní obor. Obor, ve kterém nalézali uplatnění předkové a vrstevníci Jakuba (III) Krčína z Jelčan, posléze z Nového Leptáče, a nakonec ze Sedlčan na Křepenicích.

Pro účely poznání rodinného milieu Jakuba Krčína z Jelčan (III) je to nepochybně dostatečné. Bez dalšího prozrazuje, jak silná osobnost tento muž z Kolínska byl, a jak dokázal ovlivnit nejen prostředí svého hlavního „zaměstnavatele“ Viléma z Rožmberka, ale celý region jižních Čech. Ovšem základy svých schopností, dovedností získal právě na rodném Kolínsku. A je naprosto zřejmé, že byly spojeny se zemědělskými a jim příbuznými aktivitami, které probíhaly v úzké vazbě k městskému trhu královského města Kolína. Prolínaly se tu aspekty hospodaření schopných, stejně jako neschopných jednotlivců, kteří usilovali uspět se svojí produkcí na městském trhu. Celé spektrum těchto odpozorovaných i prakticky vyzkoušených znalostí mohl Jakub Krčín s úspěchem uplatnit i při své jihočeské anabázi. Vydejme se po jeho stopách.

1 SOKA Kolín, AM Kolín, sine sign., radní manuál (1494 –1500), f. 21r.

2 Tamtéž, f. 22r.

3 Tamtéž, f. 41r.

4 Tamtéž, f. 69v, 70r.

5 Tamtéž, f. 70v, 131r, 166r.

6 Viz pozn. 1.

7 Tamtéž, f. 31v.

8 Tamtéž, f. 28v. Byli to Vejdělek, Bukač, Kubík pekař a Jakub Krčín.

9 K tomu Jaroslav Schneider, Kolínský rodák Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan, vynikající český hospodář a rybníkář XVI. věku, Kolín 1936; Václav Hadač, Staročeský rybníkář Jakub Krčín z Jelčan, in: Tradice, č. 2 –3, 1935; Josef Haubelt, Jakub Krčín z Jelčan. List z historie jižních Čech, Praha 2003. Vidimát dokumentu z roku 1509 je obsažen v listině Rudolfa II. z roku 1586, Národní archiv, fond DK, sign IV D 1, Krčín 1586, kart. 453. Petru Marešovi jsem zavázán díky za nalezení tohoto dokumentu.

10 AM Kolín, sign. A 4 (radní manuál, 1511–1518); v provizorním popisu fondu mylně označený jako trhová kniha.

11 Tamtéž, f. 25r.

12 AM Kolín, sign. A 5 (trhová kniha, 1518 –1528), f. 44v.

13 Srv. Josef Vávra, Dějiny královského města Kolína nad Labem, Praha 2014 (reprint), s. 96–97.

14 Tamtéž, s. 112, 214.

15 Tamtéž, s. 214.

16 AM Kolín, sine sign. radní manuál (1494 –1500), f. 7v–8r.

17 Tamtéž, f. 70r. Je poněkud nečekané, že tuto skutečnost neuvádí Jaroslav Schneider v dodnes důležité práci Kolínský rodák Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan, vynikající český hospodář a rybníkář XVI. věku, Kolín 1936.

18 Cechovní organizaci ve městě tvořili: řezníci, pivovarníci, ševci, pekaři, krejčí, tkalci, sladovníci, soukeníci, koželuzi, kožišníci, kováři, bednáři a koláři, volejníci. Po polovině 16. století došlo jen k nepatrným změnám: řezníci, krejčí, bednáři, pekaři, kováři, pivovarníci, sladovníci, tkalci, volejníci, kožešníci, ševci, koželuzi, vinopalníci.

19 AM Kolín, sine sign. radní manuál (1494 –1500), f. 51r.

20 J. Vávra, Dějiny, s. 237– 238.

21 AM Kolín, sign. A 5 (kniha trhová 1518 –1528), f. 92v.

22 J. Schneider, Kolínský rodák, s. 5 (rodokmen).

23 Tamtéž, f. 56r.

24 AM Kolín, sine sign. radní manuál (1494 –1500), f. 135r.

25 AM Kolín, sign. A 4 (kniha trhová 1512 –1518), f. 120r, 147v.

26 AM Kolín, sign. A 5 (kniha trhová 1518 –1528), f. 56r, 69r, 75r, 92v.

27 Tamtéž, f. 142v.

28 Srv. August Sedláček, in: Ottův slovník naučný XVIII, Praha 1902, s. 711.

29 (ed.) Jaroslav Pánek, Václav Březan, Životy posledních Rožmberků, Praha 1985, s. 244 – 245. (Dále Březan, Životy).

30 Tak V. Hadač, Staročeský rybníkář, s. 1, p. 2.

31 Viz výše, kontext J. Vávra, Dějiny města Kolína, s. 258 – 259.

32 Tyto údaje přebírám z práce J. Haubelta, Jakub Krčín, s. 31, autor bohužel neodkazuje na primární prameny. Některé kombinace, provedené na základě výše uvedené literatury, jsou zjevně mylné.

33 Tak J. Haubelt, Jakub Krčín, s. 32.

34 Množství dokladů přináší J. Vávra, Dějiny města, passim.

35 Srv. Alois Míka, Nástin vývoje cen zemědělského obilí v Čechách v letech 1424 –1547, in: Československý časopis historický 7, 1959, s. 545–571.

II.
Jakub Krčín z Jelčan se představuje

„Vaší Milosti, službu svú vzkazuji, vysoce urozený pane, pane můj milostivý. Aby Pan Bůh všemohoucí ráčil dát Vaší Milosti všeckno dobré, přál bych Vaší Milosti toho, jakožto panu svému milostivému věrně rád.“36 Takovouto dlouhou titulaturou nadepisoval – většinou vlastní rukou – Jakub Krčín své listy Vilémovi z Rožmberka. Činil tak s nepatrnými či malými, v podstatě formulačními odchylkami v létech 1562 až 1579. Na konci sedmdesátých let, s prvním dokladem k roku 1579, vyměnil regent to lehce devótní oslovení za poněkud zjednodušené: „Vaší Milosti službu svú vzkazuji, vysoce urozený pane, pane můj milostivý, zdraví a v něm jiného všeho dobrého Vaší Milosti věrně rád přeji.“37

Netřeba obě oslovení Viléma z Rožmberka chápat jen jako projev loajality Jakuba Krčína z Jelčan vůči rožmberskému vladaři. Jednalo se v první řadě o využití soudobých titulářů, které představovaly – mimo jiné – standardizovanou formu oslovení mezi šlechtici, ale i dalšími osobami různé stavovské příslušnosti.38 V tomto případě se jednalo přirozeně také o diferenci stavovskou, kdy vladyka z rytířského rodu píše příslušníkovi panského rodu. Proto také v relativně dlouhých časových úsecích nezaznamenáme výraznější odchylky od obou naznačených oslovení.

Svým způsobem tyto skutečnosti platily i z druhé strany, totiž v listech, které posílal Vilém z Rožmberka Jakubu Krčínovi. Zde je možné jen dodat, že na rozdíl od Krčína, jenž snad devět z deseti zachovaných listů rožmberskému vladaři psal vlastní rukou, Vilém, až na jednotliviny, všechny své dopisy svému vysokému úředníkovi diktoval. Jeho oslovení byla velmi stručná, až lapidární, typu: „Urozený vladyko, věrný milý.“39 V listu, psaném vlastní Vilémovou rukou v roce 1564, je uvedeno prostě „purkrabě milý.“40 Po celou dobu osmadvacetileté úzké spolupráce mezi oběma muži Vilém z Rožmberka Jakubu Krčínovi zásadně tykal. Opět, nejednalo se o žádnou specifiku či originalitu tohoto aristokrata, či vztahu těchto dvou mužů. Jednalo se o obvyklý způsob komunikace rožmberských vladařů, počínaje Oldřichem II. z Rožmberka († 1462).41 Toto oslovení zůstalo po dobu vzájemné spolupráce obou mužů v podstatě beze změny. Zde musím dodat, že po polovině sedmdesátých let 16. století jsou k dispozici jen ojedinělé listy či dopisy rožmberského vladaře, adresované regentovi jeho panství.

Poněkud jinak tomu bylo v případě komunikace mezi Krčínem a Petrem Vokem z Rožmberka. Předesílám, že byla poměrně řídká, a mladší z posledních Rožmberků se nestal nikdy Krčínovým „nadřízeným“ či zaměstnavatelem. Přímá komunikace pocházela zejména ze strany posledního pána z Růže. Oslovení tu bylo konvenční: ať již v německé podobě: „Gesonder lieber Burgraff“42, či české „urozený vladyko, věrný milý“43, nebo poněkud osobnější „Jakube Krčíne, věz, že těchto potřeb dole psaných se zde ještě pro potřebu nedostává…“44 Zdá se, že Petr Vok byl v osloveních opravdu poněkud osobnější než jeho starší bratr. Snad to mohlo souviset i s nejednou neobvyklými prosbami, které Petr Vok adresoval Jakubu Krčínovi, jako ta následující z roku 1566: „Urozený vladyko, mě milý. Věz, že bych potřeboval koží jeleních, medvědích i taky vlčích.“45

Klíčovou osobou správy rožmberského dominia byl kancléř Václav Albín z Helfenburka, jenž vykonával tento úřad v létech 1539 –1577. Pro srovnání uvádím jeho titulaturu v korespondenci s Vilémem z Rožmberka. V roce 1555 oslovuje tehdy dvacetiletého aristokrata: „Vysoce urozený pane, pane můj milostivý. Vaší milosti službu svú s vinšováním zdraví, štěstí, dlouhého a šťastného panování i jiného všeho dobrého, panu mému milostivému napřed vzkazuji.“46 V roce 1562 je daleko stručnější: „Vysoce urozený pane, pane, můj milostivý.“47 Nechyběla ani Albínova korespondence s Petrem Vokem, kterého v roce 1560 oslovuje následovně: „Vysoce urozený pane, pane můj milostivý. Službu svú VMti s vinšováním zdraví, štěstí a přitom jiného všeho dobrého panu mému milostivému napřed vzkazuji.“48 Oba rožmberští bratři oslovují kancléře zcela konvenčně: „Urozený vladyko, věrný milý.“49

Zastavme se i u interakce rožmberského kancléře a Jakuba Krčína. Mohu tu předeslat, že – snad poněkud překvapivě – nebyla příliš častá. V roce 1562 jej Krčín oslovil: „Službu svou vzkazuji urozený pane a příteli můj milý, byste zdraví byli a dobře se měli, přál bych vám věrně rád.“50 V roce 1567 psal ještě krumlovský purkrabí Krčín list kancléři a uvedl jej takto: „Službu svú vzkazuji, urozený pane Václave, pane, příteli můj milý, byste zdraví byli a dobře se měli, přál bych vám toho věrně rád.“51 O tři roky později lze nalézt i toto oslovení kancléře Václava Albína od Jakuba Krčína: „Službu svú vzkazuji, urozený pane Václave Albíne, pane a příteli můj milej, sumou všeho dobrého přál bych vám věrně rád.“52 Považuji za pozoruhodnou, a současně však symptomatickou skutečnost, že mezi docela bohatou a početnou korespondencí, kterou je možné nalézt k širšímu okruhu témat této knihy, jsem žádný list či dopis kancléře Albína nenašel. Další možné souvislosti vztahu obou těchto klíčových mužů ve službě Viléma z Rožmberka pomohou poodhalit následující partie této knihy.

V těchto souvislostech obraťme pozornost i na komunikaci dalších rožmberských úředníků: hejtmanů53, purkrabí, ale třeba i fišmistrů, s Jakubem Krčínem z Jelčan. Nečiním si tu rozhodně nárok na jakoukoli úplnost. Naopak chci pouze naznačit, jaká byla formální stránka komunikace mezi rožmberskými úředníky. Zikmund Kába z Rybňan, hejtman na Českém Krumlově, psal Jakubu Krčínovi na sklonku roku 1562 s tímto uvozením: „Urozený a můj zvláště milý pane kmotře, pane purkrabí krumlovský, sumou přál bych vám zdraví i všeho dobrého, věrně rád.“54 Třeboňský hejtman Kašpar Ebner z Vosule v roce 1563 uvedl: „Službu svú vzkazuji urozený pane Jakube Krčíne, pane a příteli můj milý, zdraví i jiného všeho dobrého, toho bych vám věrně rád přál.“ Ještě o rok dříve psal jistý Ondra (Ondřej), jinak porybný třeboňského panství, čerstvě jmenovanému purkrabímu krumlovského panství Krčínovi, a list začal těmito slovy: „Službu svú vzkazuji Vaší Milosti, urozený pane Jakube, pane mě příznivý, zdraví a jiného všeho dobrého přál bych Vaší Milosti věrně rád.“

V roce 1571 začínal list Jana Netolického z Turova takto: „Službu svú vzkazuji, urozený pane, Jakube Krčíne, pane a příteli můj zvláště milý; téhož zdraví i jiného sumou všeho dobrého přeji vám věrně rád“.55 Následujícího roku oslovil Kryštof Srbický ze Zálezl pana regenta takto: „Službu vzkazuji, urozený pane Jakube Krčíne, pane, bratře můj zvláště milý. Zdraví i jiného všeho dobrého přál bych vám od pana Boha věrně rád.“56 Ve stejném roce v listu Ondřeje Smetánky, důchodního písaře panství Helfenburk, Jakubovi Krčínovi čteme: „Službu svú VMti vzkazuji, urozený pane Jakube Krčíne, pane mne zvláště laskavě příznivý.“57 Poněkud odlišně oslovil rožmberského regenta Jiřík Čakovec z Bohušic: „Službu svú vzkazuji urozený pane Jakube Krčíne, pane otče můj milý, sumou vám zase téhož zdraví a jiného všeho přeji věrně rád.“58 V hojné korespondenci městské rady poddanského města Prachatic nacházíme řadu listů, určených Krčínovi, které byly zpravidla uvozené dlouhým oslovením: „Službu svú vzkazujeme urozený pane Jakube Krčíne, pane nám laskavě příznivý, abyste souce zdravý, dobře a šťastně se mívat ráčili, toho Vaší Milosti na pánu Bohu všemohoucím vinšujíc žádáme.“59 Jan Netolický, úředník zodpovědný za stavbu zámku Kratochvíle, psal počátkem roku 1582 panu regentovi s tímto oslovením: „Službu svú vzkazuji, urozený pane Jakube Krčíne, pane mě laskavě příznivý, zdraví i jiného všeho dobrého přeji vám věrně rád.“60

Jak oslovoval své podřízené, případně další osoby, se kterými byl Jakub Krčín přibližně – alespoň formálně měřeno – ve stejném úředním postavení? Přirozeně poté, co se stal vrchním regentem; lze uvést pár příkladů. V roce 1575 psal Jetřichovi Slatinskému, že Turci dobyli Golettu, a list uvedl tímto oslovením: „Službu svú vzkazuji, urozený pane Jetřiše Slatinský, pane otče, mě zvláště milý. Sumou a upřímně přeju vám všeho dobrého.“61

Jakub Krčín z Jelčan Jiříkovi Bozkovskému, písaři nad důchody v městyse Prachaticích, psal v roce 1580 s tímto uvozením: „Slovutný pane Jiříku Bozkovský, pane, příteli můj milý, zdraví a jiného všeho dobrého přeji vám věrně rád.“62 O šest let později psal rožmberský regent stejnému muži s poněkud odlišným oslovením: „Slovutný pane Jiříku Bozkovský, příteli můj milý, sumou přeju Vám upřímně všeho dobrého.“63

Na závěr této partie můžeme jako zajímavost uvést, jak Jiří Krčín z Jelčan oslovoval svého syna Jakuba. V roce 1562 Jiřík napsal „Jakube, synu můj milý. Zase téhož zdraví i jiného všeho dobrého, Pán Bůh všemohoucí, rač to dát, aby zdráv byl, dobře se měl, toho bychom věrně rády přáli etc.“64 O šest let později je Jiříkovo oslovení syna poněkud odlišné: „Jakube, synu můj milý, Pán Bůh všemohoucí rač to dát, aby zdráv byl a dobře se měl, neboť bychme oba s paní matkou přáli předkem.“ Je zjevné, že otec Krčín nedisponoval žádným titulářem, psal více méně od srdce, stejně tak, jak mu jeho schopnost vyjadřovat se písemně dovolovala. Zajímavá je tam třetí osoba, kterou Jiřík opakovaně užíval. Musíme litovat, že těchto rodinných listů nemáme více. Uvidíme, že se podobným způsobem, když psal o sobě, vyjadřoval i jeho syn Jakub.

2. List Jiřího Krčína synovi Jakubu Krčínovi z roku 1562.

Zabýval jsem se dosti podrobně korespondencí mezi Jakubem Krčínem a Vilémem a Petrem Vokem z Rožmberka, dále skupinou úředníků, ale i měšťanů, přičemž nechyběli ani někteří prostí poddaní, z jednoho prostého důvodu. „Rožmberská“ korespondence z let 1550 –1611 představuje základ této knihy.65 Posouvám se tak od tradičního využití Březanových prací jako hlavního pramene poněkud dále k primárním zdrojům informací o dějích, které jsou spojeny s Krčínovou působností zejména ve službách Viléma z Rožmberka.66 Činím tak proto, že Krčínova vlastní korespondence byla využita jen z nevelké části. Další korespondence, představující vlastní kontext situace rožmberského dominia před Krčínem, za jeho služby, ale také po něm, byla zatím využita pouze minimálně. Důvod je prostý. Neobyčejná heuristická, a tím i časová náročnost při zpracovávání dokumentace. To dosud bránilo poznání tohoto velmi cenného informačního zdroje.

Písemná komunikace v rámci rožmberského dominia byla velmi rozvinutá, častá a hustá. Posuďte sami následující příklad. Městská rada Prachatic adresovala v roce 1564 Vilémovi z Rožmberka 15 listů, o rok později potom 19 dopisů; kancléři Václavu Albínovi adresovali roku 1563 7 listů, roku následujícího o dva více.67 A samotnému Jakubu Krčínovi z Jelčan poslali nejméně čtyři dopisy.68

Je tak zjevné, že na stůl rožmberského vladaře doputovalo každoročně několik set listů se zprávami všeho druhu. Vilém z Rožmberka na ně musel nějakým způsobem reagovat. Není pochyb o tom, že se jednalo o časově nemálo náročnou záležitost. Ta si vyžadovala nejen čas, ale i ohromnou spoustu nejednou detailních reálií, o kterých rožmberskému vladaři psali jeho úředníci, stejně jako další osoby. Tato drobná sonda prozrazuje, že se z někdejšího písemného bohatství zachovalo opravdu nemnoho dokumentů. Přes toto omezení však není možné říci, že by představovaly zásadní překážku jak k odhalení komunikační sítě v rámci rozsáhlého dominia, tak i jeho jednotlivých panství.

Tím se rozhodně archivní dokumentace nevyčerpává. Máme k dispozice několik elaborátů, které napsal sám Jakub Krčín. Zejména jsou cenné pro Krčínův způsob práce, uvažování, stejně jako znalosti hospodářské problematiky, provozních záležitostí, a také pro jeho spor s krumlovským purkrabím Mostníkem, který Krčína v roce 1569 v úřadě vystřídal.69 Nechybí ani jeho stopy v účetním, ale i dalším provozním materiálu, které nabízejí jak krumlovský (zámecký) archiv, tak archiv třeboňský. Právě tak je možné alespoň částečně zachytit stopy působení purkrabího a regenta v rezidenčním městě Českém Krumlově.70

Druhou klíčovou dokumentační položku ke Krčínovu životu představuje dílo rožmberského bibliotékáře a historika Václava Březana († 1618). Je tomu tak ve dvou liniích. Březan jednak velmi korektně a dokumentačně přesně sledoval činnost Jakuba Krčína, tedy muže, se kterým se patrně po vstupu do rožmberských služeb v roce 1594 již neměl možnost osobně setkat a sledovat jeho aktivity na vlastní oči.

To, co považuji za překvapivé v kontextu legendárních Březanových Životů posledních Rožmberků, byla skutečnost, že do nich začlenil i dvě díla cizího autora. Poněkud nečekaně je jím právě jakýsi stručný přehled činností, či „pracovní bilance“ samotného Jakuba Krčína z Jelčan s trochou osobních informací. Krčínův text zachycuje léta 1561–1572. Březan toto dílko zařadil k roku 1572 do svého díla. Je to o to zajímavější, tak trochu s náznaky pikantnosti, že Březan byl ve svém díle nejednou otevřený a nekompromisní kritik Krčínových reforem.71 Možná, že to nebylo až tak podstatné jako jiné přednosti tohoto vzdělaného muže.

Krčínova reflexe vlastního života do jeho sedmatřiceti let je pozoruhodná. Netřeba přitom hodnotit literární kvalitu dílka. Cenná je totiž lehce stylizovaná – poněkud ironicky podaná – bilance jeho vlastního života. Je psáno, jak jsem již naznačil výše, ve třetí osobě. Kdo by v 16. století, stejně jako později, napsal o své svatbě v roce 1566, že „Pojal sobě bábu za ženu, za své služby nebohý, má tu odměnu. Musí v tom trvat do vůle boží, dokud Pán Bůh z něho břemene nesloží.“72 Ironie jej neopouštěla, ani když rekapituloval své stavební podniky, či správní kroky, které měly přinést jeho pánu vyšší úroky. Krčín sám cítil svou velkou neoblíbenost u svých kolegů mezi rožmberskými úředníky.

Konfrontujeme-li výčet jím zaznamenaných aktivit pro rožmberského vladaře s další dokumentací, právě jako s dílem Březanovým, nečekaně zjišťujeme, že Krčín ve svém životopisu nezachytil vše, co v jím reflektovaném jedenáctiletí vykonal. Na tomto místě stačí zmínit krumlovské dvory, o kterých sám Jakub Krčín psal dosti obšírně Vilémovi z Rožmberka. Lze dodat, že pro Krumlovsko to byl první krok ke komercializaci vlastní agrární produkce. Přesto tato aktivita ve vlastní regentově retrospektivě chybí. A není to nic ojedinělého. Dokonce na druhé straně – byť pouze v jistém náznaku – nechybí ani jistá kritika samotného rožmberského vladaře, a to konkrétně za dar luk u vsi Pašice. Snad nespokojenost plynula z toho, že tato ves se nachází nedaleko Hluboké nad Vltavou, zatímco Krčínovy vlastní majetkové aktivity ležely v této době v blízkosti městečka Netolice, jmenovitě u Leptáče. Za rekonstrukci a rozšíření plástovického rybníka, „Louky u Pašic za to se mu daly, které jsou po těch směnách zůstaly. Což mu pán jeho dal z milosti, vděčně přijal, ale není za tu práci dosti. Nehněval se proto na pána svého, ale sloužil věrně, staral se o jeho důchod.“73 Rybník se dnes jmenuje Volešek, a stejně jako ves Pašice jej lze nalézt zhruba na poloviční cestě mezi Netolicemi a Hlubokou nad Vltavou. Možná, že své dílko Krčín přerušil proto, že jej jeho rybníkářské aktivity stále více přiváděly na Třeboňsko, kam se i posléze přestěhoval, a jeho rukopis zůstal v Českém Krumlově.

Druhý Krčínův spisek zachycuje období let 1560 až 1579 a lze jej nazvat „Pojednání o hospodářské činnosti na rožmberských panstvích“.74 Ač se z nemalé části kryje po stránce chronologické s první prací, je koncipován odlišně. A to nikoli, co organizoval, řídil, či budoval Jakub Krčín v jednotlivých létech, ale místně podle jednotlivých panství, počínaje krumlovským. Je daleko podrobnější než Krčínova chronologicky zaměřená bilance do roku 1572. Vedle panství krumlovského jsou velmi podrobně vysledovány Krčínovy aktivity na Třeboňsku a Netolicku, přirozeně nechybí ani další rožmberská panství jako Libějovice, Nové Hrady či Stráž, abych jmenoval alespoň některá další.

Ani v tomto případě snad ani nelze hodnotit literární úroveň Krčínova textu; nejspíš byl „chabý veršotepec.“75 Krčín zde daleko spíše podává jakýsi lapidární přehled svých pracovních aktivit za dobu téměř dvou dekád. Tak trochu bych se domníval, že jde o Krčínův text pro paměť. Posuďte sami, když své práce například na třeboňském panství uvádí takto:

Item rybník Svět vyměřen i udělán.

Item rybník Nevěrný.

Item rybník Pamatuj.

Item na Lavičkách rybník veliký jest vyměřen.

Krčín tu přechází od rybníků (dodávám jen, že slavný rybník Svět původně nazval Nevděk), přes dvory, mlýny, stoky, ovčíny až ke kostelům, které se musely v důsledku vodních děl reorganizovat. Text autor koncipoval docela podobně, jak se v té době psaly např. soupisy vsí jednotlivých panství. Soudím, že zde netřeba posuzovat toliko stránku literární, ale zejména obsahově informační. Tento spisek na rozdíl od prvního Krčínova textu je daleko úplnější, eviduje celou řadu Krčínových aktivit, o kterých víme pouze a výlučně na základě tohoto regentova soupisu. Sama skutečnost, že oba Krčínovy texty vplynuly do historického díla Březanova, ukazuje jednu docela závažnou okolnost. Totiž, že je rožmberský historiograf považoval za spolehlivé a objektivní. Jak mohl k takovému zjištění dojít, si ukážeme vzápětí.

Obraťme pozornost k dílu Václava Březana. Jeho životopisu posledních Rožmberků, stejně jako dalším pracím, dílem zachovaným, dílem ztraceným, předcházely velmi detailní přípravné práce. Zjistil jsem, že tento muž mnoha profesí dokázal doslova „pročíst“ téměř celý rožmberský archiv ještě v době, kdy byl uložen na zámku v Českém Krumlově. Doslova na každém dokumentu, jenž se zachoval do našich dnů, nalézáme buď Březanovu poznámku, či alespoň převedení data.76 Z těchto archivářových prací potom vyrostla jeho klíčová díla, známá dnes jako Životy posledních Rožmberků. Při čtení tohoto v nejednom ohledu nemálo komprimovaného textu je jasné, že jde o práci – moderně vyjádřeno – založenou na dokonalé heuristice dobových pramenů. Jinak žádné konstrukce, úvahy či spekulace. Na druhé straně díla postrádají vybroušenější literární formu. Ta jako by ustoupila heuristické, pramenné, či informační rovině. Tato pozdní kontrola tak bezpochyby zvýšila věrohodnost historického díla tohoto mimořádného muže. A jak jsem výše naznačil, do díla takto profilovaného muže se hodily i spisky samotného Krčína.

Po řadě století se zvolna začali obracet ke Krčínově osobnosti moderní historikové. Ale poněkud je předešli příležitostní autoři – Krčínovi životopisci – Jaroslav Schneider († 1945) z Kolína77, středoškolský učitel, také kolínský archivář, či jeho třeboňský kolega Václav Hadač († 1964)78. Oba vytvořili vcelku drobné, ale faktograficky spolehlivé portréty Jakuba Krčína. A tak první komplexnější obraz osobnosti rožmberského regenta podal historik a třeboňský rodák Alois Míka († 1991). Začlenil jej do vývoje rožmberského dominia, a akcentoval především Krčínovo rybníkářské dílo. A. Míka byl výtečný znalec třeboňského archivu, z něhož využil především provozní materiál a Březanovy Životy. Zaměřil se primárně na hospodářské a správní Krčínovy aktivity. Stranou zůstala pramenná dokumentace, nacházející se v Českém Krumlově.

Moderní vydání díla Václava Březana připravil Jaroslav Pánek (1947), který napsal i životopisy Viléma a Petra Voka z Rožmberka. Jedná se o zásadní práce, které přiblížily jak dobu těchto předních českých aristokratů, tak jejich aktivity, a to převážně v rovině politické, veřejné a umělecké. Krčínovo působení je tu začleněno do kontextu působení zejména Viléma z Rožmberka. Lze na tyto práce plynule navázat při hledání hospodářského, finančního, stejně jako sociálního backgroundu působení posledních Rožmberků na českém jihu.

Dlouhou řadu prací zvláště materiálového charakteru, ač v jejich rámci nechybějí ani edice věnované Rožmberkům epochy středověku, zpracovala krumlovská archivářka Anna Kubíková (1948). Autorka v nich mimo jiné ukázala, jaké ohromné informační bohatství skrývají fondy krumlovského (zámeckého) archivu. Pro naše téma je zásadní její brilantně zpracovaný místopis rezidenčního města Český Krumlov. Řadu autorů, kteří se v posledních desetiletích zabývali osobou Krčínovou, doplňuje Aleš Stejskal (1966)79, jenž se dlouhodobě zabýval rožmberským úřednictvem, jeho genezí a působením. Neopominul sledovat tak důležitý fenomén jako byly zpronevěry a korupce rožmberských úředníků, kteří dokázali poměrně zdatně parazitovat na důchodech svého zaměstnavatele.

Konečně Josef Haubelt († 2013) se pokusil v roce 2003 o moderní životopis Jakuba Krčína.80 Poměrně stručná monografie zůstala ovšem bohužel pouze „na půl cesty“. A to alespoň ze dvou důvodů. Jednak zcela postrádá archivní heuristiku. Proto zůstává tradiční těžiště Krčínova díla v rybníkářství. Za druhé, z textu je patrné, že jej autor připravoval před rokem 1985, kdy vyšla moderní Pánkova edice Březanových životopisů Viléma a Petra Voka. V tomto případě se nejedná pouze o záležitost technickou či formální. Projevila se na celkové skladbě knihy, která v podstatě toliko sumarizuje známé skutečnosti z Krčínova života a aktivit.

Historiografická zpracování díla Jakuba Krčína z Jelčan představují poměrně homogenní soubor prací, vynikající nemalou vnitřní kontinuitou. Bylo by však mylné si představovat, že se tím krčínovské téma vyčerpává. Nikoli! Snad to není ani velké překvapení, ale proslulý regent a rybníkář se stal v minulém stejně jako v první dekádě tohoto století častým a velmi oblíbeným hrdinou krásné literatury.

Bezmála desítka autorek a autorů ukazuje nejen to, o jak frekventované a čtenářskou obcí oblíbené téma se jednalo a dodnes jedná. Současně to odráží oblibu žánru historického románu u čtenářské veřejnosti. A není zřejmě náhoda, že první román na krčínovské téma, Barbar Vok od Jiřího Mařánka, se objevil v roce 1938. A ten zatím poslední? Vznikl docela nedávno, v roce 2017, a pochází z pera Elišky Jindrové. Když se kritický historik začte do těchto knížek, pak dojde patrně k rychlému závěru, že máme vlastně dva Jakuby Krčíny – totiž jednu historickou osobnost a druhou fiktivní figuru. Ač jde vlastně o jiné téma, zastavme se stručně u jednotlivých autorů krčínovských románů.

Rodem Jihočech Jiří Mařánek (1891–1959) napsal řadu historických románů,81 z nichž největšího úspěchu se dočkala tzv. Rožmberská trilogie, kterou tvoří romány Barbar Vok (1938), Romance o Závišovi (1940) a Petr Kajícník (1942). Druhé dvě knihy ovšem zamířily do vrcholného a pozdního středověku. Krčínově době je věnován první díl trilogie. Jde o autorovu nejúspěšnější knihu, jež se dočkala více než deseti vydání.

Z jihu Čech pocházel i Jaromír Hořejš (1903 –1961), který na sklonku druhé světové války, v roce 1944, vydal román Muž proti muži. Hlavním hrdinou je tu Jakub Krčín z Jelčan a jeho protihráčem hejtman Kryštof. Ten je produktem spisovatelovy tvůrčí fantazie. Třeboňský rodák František Heřmánek (1901–1946) napsal řadu drobných povídek o rybníkáři Jakubu Krčínovi. Vyšly posmrtně v roce 1949. Jedná se spíše o črty, které čerpaly z důvěrné autorovy znalosti rodného kraje.

Do jižních Čech zavedl životní příběh spisovatelku Ninu Bonhardovou (1907–1981). Ta je autorkou trilogie Tanec rabů (1949), Selský mor (1957) a Polyxena (1959). Trilogie jako by alespoň zčásti kopírovala dobově podmíněný pohled na jihočeský venkov. V Tanci rabů autorka výrazně sleduje osudy Jakuba Krčína. Současně se pokusila postihnout třídní konflikty na Třeboňsku v době posledních pánů z Růže, čímž vlastně snad i nezáměrně posílila negativní pohled na osobnost velkého regenta. V posledním svazku trilogie zakotvila v náboženských konfliktech přelomu 16. a 17. století. Ty měla ztělesňovat tvrdá katolička Polyxena z Pernštejna, provdaná za Viléma z Rožmberka.

Vstup do 21. století přinesl nejen nová literární díla věnovaná legendárnímu rybníkáři, ale zejména značný posun ke vztahovým záležitostem, třeba ke Krčínově interakci se ženami a podobně. Rodačka z Českých Velenic Eliška Jindrová (1947– 2016), autorka románu Tajná láska Jakuba Krčína, pojednala o tajné lásce mezi jistou Zuzanou, dcerou popraveného mlynáře, a velkým rybníkářem v době, kdy se stavěl rybník Svět.

Scenárista a televizní režisér Václav Křístek (1954) napsal v roce 2004 obsáhlý román Cesta na poledne, ve kterém se pokusil vylíčit životní běh pozdějšího rožmberského regenta Jakuba Krčína. Jde doslova o fiktivní ságu s výrazně posunutými historickými konturami. Konečně Miroslav Hule (1946), spisovatel žijící v Třeboni, se zabýval osudy Krčínových rybníkářských děl v románu Rožmberkův Krčín a Krčínův Rožmberk (2005). Autor tu měl nespornou výhodu intimní znalosti vodních děl Třeboňské pánve v průběhu času.

Obraz jižních Čech, spojených s osobností Jakuba Krčína z Jelčan a jeho „alter ega“ Viléma z Rožmberka, byl navíc v posledních třech dekádách silně modifikován řadou kulturněhistorických studií, které výrazně posunuly naše znalosti o kulturních aktivitách na dvoře posledních pánů z Růže. S tím byly spojeny nejen hospodářské či sociální aspekty, ale výrazně i kulturní, dílem i alchymistické momenty života velkého rybníkáře. Ty po dlouhá desetiletí zůstávaly na okraji zájmu. Stejně to platí i o jejich literární reflexi.

36 Např. SOA Třeboň, fond Cizí statky, registratura, sign. II-357 – 6n, kart. 212 (1574).

37 Např. SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 27 (1582).

38 Srv. Václav Bůžek, „Páni a přátelé“ v myšlení a každodenním životě české a moravské šlechty na prahu novověku, Český časopis historický 100, 2002, s. 229 – 264; Igor Činovec, Obraz vývoje stavů v 16. století podle titulářů, Genealogické a heraldické listy 31, 2011, s. 26–39; Aleš Stejskal, Prosopografická analýza rožmberského a švamberského úřednictva (1550 –1616). Model jeho fungování, Sborník archivních prací 54, 2004, s. 323 –548.

39 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 39h = (ed.) Hynek Gross, Dopisy rodu Rožmberského z oboru lesnictví, lovů a o zásilkách zvěřiny, ryb a jiných potřeb ke dvoru a do kuchyně rožmberské z let 1464 do 1609, in: Les a lov III, 1909, s. 208. č. 174. (cit. podle samostatného otisku); dále cit. H. Gross, Dopisy.

40 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 V 11b (1564).

41 Srv. (ed.) Blažena Rynešová, Listář a listinář Oldřicha z Rožmberka I, Praha 1929.

42 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 40 (1563).

43 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 40 (1564).

44 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond VÚ Český Krumlov, sign. II A 7 C 1 et 2 (1564).

45 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 40 (1566).

46 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 W beta 38a (1555).

47 SOA Třeboň, fond Vs Třeboň, sign. I B 6 W gama 5 (1562).

48 Vs Třeboň, sign. I B 6 W gama 5 (1560).

49 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond VÚ Český Krumlov, sign. sign. II A 4 L alfa 8 (1559).

50 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond VÚ Český Krumlov, sign. II A 7 C 1 et 2 (1562; list mylně datován do roku 1564).

51 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 T 2 (1567).

52 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 8 B 17 (1570).

53 Mimořádný případ až jisté servilnosti je obsažen v některých listech třeboňského hejtmana Mikuláše Rutharta z Malešova, jenž v roce 1567 napsal následující řádky rožmberskému kancléři Václavovi Albínovi z Helfenburka: „Službu svú vzkazuji, urozený pane Václave Albíne, pane, otče můj zvláště milý, byste zdraví byli a dobře se měli, toho bych vám věrně rád přál, i s paní manželkou vaší, paní mateři mou milou. Můj zvláště milý pane otče, za to vás prosím, jako svého zvláště milého pana otce, že JMP mého milostivého prosit budete, že JMP svého prosím jako pana svého nejmilostivějšího, aby JM své milostivé povolení dát ráčil Anně, milostivě odpustit k pánům řesanským neb sestru svou vdávat mají…“ Vs Třeboň, sign. I B 7 T 22 (1567).

54 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond VÚ Český Krumlov, sign. II A 7 C 1 et 2 (1562).

55 SOA Třeboň, oddělení Český Krumlov, fond Vs Český Krumlov, sign. I 7 K 2 (1571).