100 nejznámějších pohádek pro unavené rodiče

podruhé

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Kolektiv

100 nejznámějších pohádek pro unavené rodiče podruhé – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2017

Illustrations © Štěpán Janík, 2017

Ebook konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-7505-773-0

ISBN eknihy 978-80-7505-847-8 (1. zveřejnění, 2017)

Předmluva

Každý rodič to zná – děti jsou mnohdy neunavitelné. I když si celý den hrají, pobíhají a povykují, večer jim ještě stačí energie na nejednu pohádku. Právě pro tyto případy přinášíme nový výběr těch nejkrásnějších pohádek „ušitých“ na míru. Rozsahem jsou upravené tak, aby si s nimi poradili i ti neznavenější rodiče, obsahem však nejsou ochuzeny o nic, co by ve správné pohádce nemělo chybět. V knize najdete známé i méně známé příběhy z nevyčerpatelné studnice lidových zkazek, pověstí, bajek, ale i příběhy autorské. Všechny střižené tak, aby podnítily dětskou představivost, nabídly poučení a spokojeně vaše ratolesti vnesly do svěžího světa snů.

Obrovskou inspirací mi byla moje vlastní maminka, která mně a bratrovi v dětství vymýšlela vlastní pohádky. Nebývaly dlouhé a pokaždé jako by v nich zaznělo něco, co už jste už slyšeli, ale zároveň byly jiné, svébytné. V podstatě se jedná o základní princip lidového vyprávění, kdy si každý další vypravěč něco přimyslí, upraví podle svého... A tím jsem se řídila i při sestavování souboru 100 nejznámějších pohádek podruhé. Doufám, že se bude líbit vám i vašim dětem.

Přeji to nejkrásnější počtení.

Jitka Hanušová

1.

O osamělém hříbečku

Vyrostl jednou o samotě v jehličí pod smrkem malý hříbeček. Stál tam sám a bylo mu smutno. Kolem dokola nikoho nevidět, neslyšet. Čas mu ubíhal velmi pomalu, protože si neměl s kým povídat a hrát.

„Kdybych tu tak měl nějakého kamaráda,“ posteskl si nejednou.

Tu a tam proběhla opodál laň, přicupital zajíc nebo havran se pohrabal v jehličí. Nikdo z nich ale o hříbečka nejevil zájem. Uplynulo tak mnoho nekonečně dlouhých podzimních dní. Až se jednou přihodilo něco nečekaného. Jako by snad někdo zaslechl hříbečkovo stýskání si. Jako by z čistého nebe přistála vedle něj záchrana. A to doslova. Nejprve zaslechl dupání a hlasy a pak se zničehonic kousíček od něj zjevil jiný, větší hřib.

Hříbeček byl vyjevený takovou nečekanou návštěvou a zeptal se hosta: „Kdepak se tu bereš?“

A hřib, s hnědou, trošku pochroumanou čepičkou, pravil: „Ale, ani se neptej, hříbečku. Přišly ke mně nohy, natáhly se ruce a už jsem byl v dlani. Vytrhly mě z rodné půdy, od mých malých hříbečků.“

„Ale to je smutné,“ odpověděl hříbeček. „Pročpak by něco takového dělaly?“ podivoval se.

A starý hřib povídá: „Inu, to se tak stává. Už jsem o tom slyšel zkazky. Moji malí hříbečci spadli do tašky a já letěl sem.“

Hříbeček si pozorně prohlédne nového souseda a vidí, že pod kloboučkem má černé skvrny.

„Červíci se do mě pustili, tak nejsem lidem dost dobrý.“

Chvíli byli oba smutní, ale pak starý hřib praví: „Ale to nevadí, hříbečku, ještě mám dost síly a výtrusků, uděláme si novou osadu tady.“

A netrvalo dlouho a urodila se pod smrčkem v jehličí spousta maličkých hříbečků a bylo jim všem pohromadě dobře a veselo.

2.

O lišce, zajíci a kohoutovi

Žili byli liška a zajíc. Liška měla chaloupku z ledu a zajíček z kůry. Když přišlo jaro, chaloupka lišce roztála a zajíčkovi zůstala. Poprosila liška zajíčka, zdalipak by se u něj mohla na chviličku ohřát. Zajíček to lišce dovolil, ale ta se tam uvelebila a zajíčka z chaloupky vyhnala.

Jde zajíček po cestě a pláče, když ho potkají psi: „Haf, haf! Co pláčeš, zajíčku?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Neplač, zajíčku,“ řekli psi, „my lišku vyženeme!“

A hned se vydali k chaloupce: „Haf, haf! Polez, liško, polez ven!“

Nato liška křikla: „Chcete, abych vylezla? Chcete, abych byla zlá? Zmizte rychle od chalupy, než z vás budou lítat chlupy!“ Psi se lekli a utekli.

A zajíček šel zase dál a plakal. Vtom se valil proti němu medvěd.

„Pročpak, zajíčku, naříkáš?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Neplač, zajíčku,“ řekl medvěd, „já lišku vyženu!“

A hned se vydali k chaloupce: „Brum, brum! Polez, liško, polez ven!“

Nato liška křikla: „Chcete, abych vylezla? Chcete, abych byla zlá? Zmizte rychle od chalupy, než z vás budou lítat chlupy!“ Medvěd se polekal a rázem byl ten tam.

Zajíček se vydal znovu na cestu, plakal, slzy mu tekly proudem, málem pro ně ani neviděl kohoutka s kosou.

„Kykyrykyký! Pročpak, zajíčku, naříkáš?“

„Jakpak nemám naříkat? Měl jsem chaloupku z kůry a liška z ledu. Chaloupka jí roztála. Včera u mě přespala a dneska mě vyhnala.“

„Tak pojď, já ji vyženu!“

„Kdepak, kohoutku, to se ti nepodaří. Psi už to zkusili, sami utéct museli, medvěd už to zkusil, sám utéct musel a ty ji už vůbec nevyženeš.“

„Ale vyženu!“

Přišli k chaloupce. Kohoutek se postavil před dveře, mávl kosou a zaplácal křídly: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

Liška to uslyšela, lekla se a zavolala: „Už se obouvám... Už se chystám...“

Kohoutek zazpíval podruhé: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

„Už se oblékám... Už jdu...“

Kohoutek zazpíval potřetí: „Kykyrykyký! K chaloupce v lese kohout kosu nese, zlobí se a mračí, vylez, liško, radši, hajdy z pece, jestli nechceš být o hlavinku kratší!“

Z chalupy se ozvalo: „Už si beru kožich... Už otvírám... “

Liška otevřela dveře, vyběhla a kohoutek šmik a usekl jí kosou hlavu.

A od té doby žijí zajíc a kohout v chaloupce spolu.

3.

Almužna

Jeden nuzný žebrák šel po vsi prosit a přišel k Blažkové. Ale Blažková byla skoupá a lakomá, ani kousek suchého chleba žebrákovi nedala, ještě se na něj osopila a ze světnice ho vystrčila.

Žebrák šel o dům dál, kde bydlela Hájková, dobrá a milosrdná žena. Jakmile toho žebráka spatřila, vzala dětem chleba od pusy, podala ho žebrákovi a pravila, aby mu Pánbůh něco lepšího nadělil, ona že je chudá a nic jiného v chalupě nemá.

„Ať ti to Pánbůh desateronásobně nahradí, abys mohla své děti ošatit a byla šťastná, a co začneš dělat, abys dělala do západu slunce.“

Hájková děkovala žebrákovi za dobrořečení, ale moc nepřemýšlela o tom, co řekl, ani tomu nerozuměla. Byla chudá vdova a měla dvě děti, které svýma rukama živila. Když od ní žebrák odešel, bylo už po poledni, její děti ještě nic neobědvaly a k večeři jim taky neměla co dát. Zjara dostala od Blažkové tři záhony lnu, které si musela těžce odpracovat, ale udělala to, pak len sama sobě sebrala, namočila, změdlila, vyčesala i spředla, a potom jí z něho tkadlec udělal asi dvacet loket plátna. To plátno, celé své jmění, schovávala na zimu, dětem a sobě na košile.

Když žebrák odešel, byla v domě taková bída, že by sekerou nebylo co utnout. Napadlo ji, aby několik loket toho plátna donesla židovi na prodej a za to koupila chleba a sůl. Začala plátno měřit, děti se utišily a ona měřila, měřila pořád bez konce a měřila až do západu slunce. Ze svých dvaceti loket plátna tisíce loket naměřila.

Radosti plná děkovala Pánubohu, a že chtěla děti co nejdříve posilnit, neběžela na kraj vesnice k židovi, ale vzala několik loket plátna a prodala je Blažkové, ovšemže za psí peníze, opravdu za málo; ale co naplat.

Na druhý den byl ve městě trh a Hájková tam nesla své plátno. A že bylo tenké i pěkné, dobře jí za ně zaplatili. Brzy si koupila dvě krávy, kousek pole a loučky, najala si čeládku a pracovala.

To její štěstí nebylo sousedce Blažkové vhod. Jednou na trhu vyzvídala, jakým způsobem si přišla k takovému jmění. A Hájková jí všecko věrně povyprávěla. Blažková, když to vyslechla, řekla: „Ach, má zlatá kmotřičko, kdybyste věděla, jaká u mě bývá taky bída! Jestli vás ten žebrák zase navštíví, řekněte mu, aby přišel i ke mně.“

Týden nato šel ten žebrák zase po vsi. Milá Hájková radostí ani nevěděla, kam ho posadit, děkovala mu, uctila ho i obdarovala a poprosila ho, aby se zastavil taky u kmotry Blažkové; a žebrák slíbil.

Blažková uviděla oknem žebráka přicházet, namazala dětem po kousku chleba, a jakmile vstoupil žebrák do stavení, honem jim utrhla chléb od pusy a žebrákovi jej dala.

„Pánbůh zaplať,“ řekl žebrák, „ať ti to desateronásobně nahradí! Jakmile začneš cos dělat, abys dělala do západu slunce.“ A poté odešel.

Blažková už měla připravené plátno k měření a užuž vytahovala z kouta loket a chtěla měřit, když vtom chtěly děti pít a sama taky dostala náramnou žízeň. Aby nezmařila mnoho času, skočila honem ke studni pro vodu. Jakmile jednu konývku přinesla, běžela pro druhou, a jak přinesla druhou, běžela pro třetí, čtvrtou, desátou a tak bez přestání a bez potřeby vodu nosila až do západu slunce.

4.

Co je slyšet nejdále?

Žil jedenkrát na statku starý sedláček se třemi syny. Měli se rádi, pomáhali si, starého tatíčka ctili. Přišel čas, aby se synové oženili a založili rodiny.

Tatíček jim poradil: „Jaká matka, taká Katka. Podívejte se dobře, jaké jsou matky vašich vyvolených. Nežeňte se očima, ale ušima. Poslechněte si, nejsou-li hádavé, přesvědčte se, jsou-li dobré hospodyně. Co se jednou sezdá, rozloučit se nedá. Žili jsme u nás v pokoji a shodě, chtěl bych také v klidu dožít.“

Synové tatínka vyslechli, ovšem ne stejně: Nejstarší koukal na bohatství, mladší hledal krásu, jen ten nejmladší pamatoval na otcovu radu. Oženili se každý podle svého přání a brzy se všechny tři nevěsty nastěhovaly do stavení. Snachy byly dobré hospodyně, ovšem pokoj a klid byl ten tam. Ženy dvou starších bratrů nosily bradu vysoko. Myslely si, že slunce svítí jen pro každou z nich. Nedaly puse pokoj, nenechaly na sobě dobrého chloupku, hádaly se, jedna druhou by nejraději z domu vyhnala. A když se nemohly spolu pohodnout, pustily se do třetí snachy, ženy nejmladšího bratra. Ta byla mírná a tichá. Ráda posloužila starému tatíčkovi, švagrovým se však raději zdaleka vyhnula. Starší snachy se hádaly, dědečka z domova svým křikem vyháněly. A tak to šlo ze dne na den. Starší bratři nic nevěděli. Dědoušek si nepostěžoval a snacha se každá k svému muži měla jako holubička k holoubkovi.

Tatíček byl moudrý a brzy pochopil, že by starší snachy chtěly doma poroučet. Lámal si hlavu, jak rozhodnout, které by měl dům předat. Líbila se mu nejmladší, ovšem syny měl rád stejně a nechtěl žádnému z nich ublížit.

Jednou při večeři řekl synům i snachám: „Vím, že v domě chce být každý pánem. A také vím, že je těžká shoda s ohněm voda. Dům dělit nemůžeme, dostane ho jen jeden z vás. Bude to ten, jehož manželka uhodne mou hádanku. Dávejte dobrý pozor: Co je slyšet nejdále? Máte na rozluštění celou noc, ráno si vyslechnu odpovědi. Dobrou noc.“

Přišlo ráno a domem zavoněla snídaně. Starší snachy byly nevyspalé a nerudné, nejmladší byla čilá a klidná. Obě starší se do sebe chtěly zase pustit, protože však přišel starý tatíček, obě mlčely a čekaly na vyzvání.

Najedli se a dědoušek se zeptal: „Tak, jaká bude vaše odpověď?“

Nejstarší honem vykřikla: „Já jsem první, já mám nejlepší odpověď! Když kohout na jaře ráno zakokrhá, to je slyšet až na kraj světa!“

Dědoušek se zamyslel a povídá: „Ano, to je opravdu slyšet daleko. A co mi povíš ty, prostřední dcero? Co je slyšet nejdále?“

Prostřední snacha vyletěla jako rozhněvaná slepice a křičí: „Já to vím líp! Nejdále je slyšet, když v letní noci zaštěká pes! To letí ještě dál než na kraj světa.“

Dědoušek se na chvilku zadumal a pak řekl: „Ano, i to je slyšet daleko. Co si však myslíš ty, nejmladší dcero?“

Třetí snacha se na tatíčka mile podívala a povídá klidně: „Já bych řekla, že nejdále ze všeho je slyšet dobré slovo.“

Staříček se usmál, nečekal ani chviličku a hned řekl svoje rozhodnutí: „Ano, přívětivé uvítání a dobré slovo, o tom se povídá na tisíce kilometrů. Tys pronesla nejrozvážnější slova, ty budeš v mém domě nadále první hospodyní. A až tu nebudu, bude po mně hospodařit můj nejmladší.“

Tak se i stalo, ať starší snachy natahovaly nelibostí nos, jak chtěly. Otcovo slovo platilo jako zákon a starší bratři své hádavé ženy už uklidnili. Jak to udělali, to už pohádka nepovídá, ovšem od těch dob se žilo v domě v klidu a pokoji jako kdysi.

5.

O létajícím princi

Byli jednou dva tovaryši, jeden truhlář a jeden soustružník, a ti měli složit mistrovskou zkoušku. To však nebylo jenom tak, člověk musel vyrobit něco opravdu pozoruhodného. Truhlář se pustil do díla a řezal a brousil a kutil, až měl jednoho dne hotový stůl, který mohl i plout po vodě. Soustružník zase vyrobil křídla, se kterými mohl člověk létat jako pták. Když pak mistři oba kousky hodnotili, dospěli k závěru, že truhláři se vedlo lépe, jeho stůl vyhrál. To soustružníka roztrpčilo, vzal křídla, připjal si je, zvedl se do výše a odletěl pryč.

Letěl celý den i noc, až dorazil do jedné daleké země. To vám bylo pozdvižení, když se snesl na dvůr královského paláce. Sám mladý princ seběhl dolů a prosil ho, aby mu křídla prodal, že se mu dobře odmění. Soustružník svolil a dostal za křídla pěkný obnos, z něhož mohl žít až do smrti.

Princ si pak připjal křídla a vznesl se do výše. Letěl a letěl, až dorazil do královského města v sousední říši a tam uviděl překrásnou vysokou věž. Sestoupil dolů a od lidí se dozvěděl, že v té věži bydlí ta nejkrásnější princezna na světě, kterou tam ukryl její otec král, protože bylo předpovězeno, že mu ji jednoho dne unesou.

Princ byl zvědavostí bez sebe, nemohl se dočkat noci, kdy si opět připne křídla a vyletí k věži, aby se na princeznu podíval. Sotva se setmělo, vydal se k otevřenému oknu a nahlédl dovnitř.

Musel věru přivřít oči nad tou krásou, co ho tam čekala. A protože se princezně také líbil a bylo jí na věži samotné smutno, zaslíbili se sobě. I připjal si princ křídla, princeznu vzal do náruče a odnesl ji do své říše.

Když se vrátil na otcovský zámek, zavládl tam obrovský jásot a radost, protože ho měl každý za ztraceného a starý král mezitím zemřel žalem. A tak se princ stal králem a princezna jeho královnou.

Za nějaký čas přinesl posel zprávu, že sousední král dal rozhlásit, že tomu, kdo mu přivede zpět dceru, dá půlku království. To se mladému králi zamlouvalo, vyzbrojil vojsko a v doprovodu mladé královny se vydal do sousední říše, aby ji předal jejímu otci.

Sousednímu králi pak nezbylo než splnit slib, a tak se nakonec létající princ stal králem i sousední říše a se svojí krásnou královnou žil šťastně až do konce svých dní.

6.

Dřevorubec a jeho chytrá dcera

Jeden dřevorubec vykopával v lese pařezy. Vykopal pařez a mezi kořeny narazil na něco tvrdého. Dobře se podíval a byla to železná skříňka plná zlaťáků. Zaradoval se dřevorubec, naložil skříňku na trakař, přikryl ji roštím a jel domů. Těšil se, co všecko si za ty zlaťáky koupí. Ve městě potkal bohatého kupce a ten mu povídá: „Prodej mi to roští!“

„To nejde, pane, nemohu je prodat.“

„Pročpak?“ podivil se kupec, hrábl do roští a našel tam skříňku plnou zlaťáků.

„A tak je to tedy! Jistě jsi to někde ukradl!“ zvolal, skříňku mu vzal a nic nedal na dřevorubcovy nářky a prosby.

Přišel dřevorubec domů a smutně si sedl za stůl.

„Copak se ti stalo, tatínku?“ zeptala se jeho jediná dcera.

„Ale potkalo mě štěstí s neštěstím,“ vzdychl si dřevorubec a vyprávěl dceři, co se mu přihodilo.

„Jen, tatínku, nenaříkej, však já tu skříňku od kupce přinesu,“ pravila dcera a odebrala se ke kupci.

„Copak chceš?“ zeptal se jí kupec.

„Chtěla bych k vám do služby, pane.“

„Dobrá, potřebuji služku. A jakpak se jmenuješ?“

„Nikdo... nikde... nic.“

„To je divné jméno,“ podivil se kupec, ale děvče do služby vzal.

Sloužila dřevorubcova dcera u kupce den, druhý a všecko si v domě dobře prohlídla. A když třetího dne odešel kupec z domu, vzala mu železnou skříňku se zlaťáky a utekla domů k otci. Vrátil se kupec domů, služka nikde a skříňka taky pryč. Hned poznal, kolik uhodilo. Vyběhl z domu a začal naříkat: „Zloději! Zloději! Okradli mě!“

Seběhli se lidé a ptali se kupce: „Kdo kradl? Kde kradl? Co kradl?“

A kupec volal: „Nikdo... nikde... nic!“

„Nikdo, nikde, nic?“ divili se lidé. „Tak proč tedy křičíš?“

A pak se zase rozešli a říkali si, že se kupec asi zbláznil.

7.

Čertova slanina

Jeden zloděj si ve dne všiml, že jeden člověk má na půdě slaninu. I vypravil se tam v noci, když lidé spali, vyšplhal se zezadu na dýmník a provlékl se jím na půdu. Vzal slaninu, hodil si ji na záda a chtěl se po trámu vrátit zpátky, ale nějak mu uklouzla noha a spadl doprostřed světnice, kde spal ten člověk se svou ženou a dětmi.

Když zloděj spadl i se slaninou mezi ně, člověk vyskočil a ve tmě zvolal polekaně: „U všech čertů, kdo je to?“

A zloděj odpověděl: „To jsem já, čert.“

Člověk se pokřižoval a zeptal se: „Ale co tady u nás pohledáváš?“

A zloděj odpověděl: „I nečerti se, přinesl jsem ti slaninu.“

Člověk zapomněl na strach a rozkřikl se: „Kliď se mi odtud, čert tě vem i s tou tvou slaninou!“

A tu zloděj povídá: „Nu tak dobrá, když nechceš, nech tak, pomoz mi aspoň s tou slaninou a já půjdu.“

Člověk mu ochotně pomohl se slaninou, jenom aby se mu už čert klidil z domu. A čert si naložil slaninu na záda a odnesl ji, jako kdyby byla jeho.

Když se rozednilo a člověk šel na půdu, tu mu došlo, že pomohl čertovi z domu odnést svou vlastní slaninu.

8.

Jak lišák sbíral borůvky

Jednou se medvěd, vlk, lišák a zajíc vydali společně na borůvky. Sbírali celý den a na noc se uchýlili do tepla lesní chatrče, kde pak borůvky snědli k večeři. Ale medvěd snědl jen polovinu svých borůvek a tu druhou položil na pec, že ji bude mít k snídani. Ostatním řekl: „Kdo mi ty borůvky sní, bude synem smrti!“ A šli spát.

V noci přišel na lišáka hlad, tak vstal, připlížil se k peci a medvědovy borůvky spolykal. Až na tu poslední! Tu strčil vlkovi pod ocas.

Ráno se hladový medvěd hrnul na snídani a ta nikde.

Zařval: „Kdo mi snědl borůvky?“

Lišák se měl pohotově k odpovědi: „To vlk! Jen se mu koukni pod ocas a uvidíš!“

A vskutku. Viník byl dopaden a medvěd udělal, jak slíbil. Vlka na místě zabil a polovinu hned snědl.

Tu druhou si zase odložil na pec, aby měl snídani, a řekl: „Kdo mi toho vlka sní, ten bude synem smrti!“

Další noci to nebylo jinak. Lišáka zase probudil ukrutný hlad, tak se zvedl, připlížil se k peci a vlka zhltl. Až na malý kousek! Ten přilepil spícímu zajíci na čumák.

Ráno vyhnala hladového medvěda z pelechu mlsná slina, ale snídaně opět nikde.

Zařval: „Kdo mi snědl toho vlka?“

A byl tu zase lišák, který pověděl: „Snědl ho zajíc! Jen se mu koukni na čenich a uvidíš!“

A vskutku. Viník byl dopaden a medvěd udělal, jak slíbil. Zajíce na místě zabil a polovinu snědl.

Tu druhou si položil na pec k snídani a řekl lišákovi: „Jestli mi toho zajíce sníš, budeš synem smrti!“

Ale lišák se v noci bál víc hladu než medvěda. Vstal, připlížil se k peci a zajíce zhltl. Potom v podlaze u stěny vyhrabal díru, kterou prolezl ven, aby zvenčí pořádně zatarasil dveře. Pak se vrátil do chatrče a spokojeně usnul.

Ráno, když medvěd vstal a dělal si laskominy na snídani, byl zajíc pryč. Tak se vrhl na lišáka, aby ho zabil, ale ten se protáhl dírou na svobodu. Jenže nebyl dost rychlý, medvěd ho chytil za nohu. Lišák si však věděl rady. Popadl suchou haluz, co tu ležela opodál, prostrčil ji skrze díru do chatrče a posmíval se: „Držíš haluz, ne moji nohu, hlupáku!“

Medvěd mu sedl na vějičku a nohu pustil, aby se vší silou zakousl do haluze. A bylo to. Lišák byl volný! Nelenil a běžel do vsi a volal: „V lese v chatrči je medvěd, jděte si pro něj!“

Nu, a co bylo dál? Sedláci neměli medvědy nikdy v lásce...

9.

Dvě tvrdohlavé kozy

Vracely se dvě kozy z pastvy k domovu. Šly zvesela, dobře se napásly. Potkaly se u potoka na úzké lávce, pod kterou proudila a zurčela ledová voda. Teď tu stály proti sobě, tak těsně u sebe, že vzájemně cítily svůj dech.

Neuhnu, pomyslela si první koza a zadupala tvrdými kopýtky.

Druhá koza nebyla o nic moudřejší.

„Jdi mi z cesty,“ zamečela umíněně.

„Proč já bych se ti vyhýbala,“ řekla první koza a zamračila se, až z ní šel strach. „Vyhni se ty!“

Druhá koza se také nelekla.

„Neuhnu! To by mohl říct každý.“

„Půjdeš z cesty, nebo nepůjdeš?!“ zlobila se první koza.

„Nééé, nééé!“ tvrdohlavě mečela druhá koza.

„Uvidíme, kdo s koho,“ zatvářila se první koza výhružně, napřela se a stála pevně a nehnutě.

Dva páry rohů na sebe prudce narazily, trkaly se hlava nehlava... Jak to jenom mohlo dopadnout? Umíněnost oběma kozám zaslepila oči. Paličaté kozy se zakymácely, zapotácely, ztratily rovnováhu a bum bác! Žbluňkly do vody, která pod lávkou proudila a zurčela, studená jako led. Pořádně se vykoupaly a vymáchaly a mnoho vody vypily a utopily v potoce svou tvrdohlavost.

10.

Fousatý princ

Bylo jednou jedno krásné království a v něm zámek, který měl sto věží a tajné komnaty a vchody. V tom zámku měli malého prince, bylo mu deset let. V tom království neměli rádi ošklivost, a tak toho, kdo byl ošklivý, vyhostili. Vyhodili tak i starou babičku, která celá léta na zámku věrně sloužila.

Jednou měl princ těžkou horečku, která když ustala, zanechala princovi ošklivost. Královna nařídila, aby se všechna zrcadla v království nechala rozbít. I přihodilo se jednou, že si princ hrál a porazil komorníka, který mu nesl snídani na tácu. Když se princ sehnul pro tác, uviděl v něm svůj obraz a ošklivost. Lekl se, rozplakal se a pak se zavřel v pokoji a nevycházel.

Královna mu slíbila, že to napraví. Zašla do chaloupky ke staré babičce, kterou nedávno vyhodili ze zámku. Zeptala se jí na radu a babička povídá: „Měla byste jít k hlubokému lesu a tam zaťukat na dveře starému Haldovi.“

Na kraji hlubokého lesa zaťukala královna na dveře a ozvalo se: „Prosím a dále.“

Řekl to jeden služebný, kterého královna hned poznala. Měl od hlavy až k patě jenom fousy a na to se královna nechtěla dívat, a tak ho kdysi nechala z království vyhnat.

Muž královnu pozdravil a řekl, že ví, proč přišla, dal jí do rukou mast, kde bylo napsáno: „Proti ošklivosti udělám cokoliv!“ Královna se ptala, co to znamená, ale muž jí řekl jen to, že když prince touto mastí v noci pomaže, ošklivost zmizí.

Královna poděkovala a vrátila se do zámku. V noci, když princ spal, namazala mu obličej krémem od Haldy a šla spát.

Jakmile se ráno královna probudila, zjistila, že má princovu ošklivost sama. Princ byl zase krásný jako před horečkou, ale královna nevycházela z komnaty jako předtím princ.

Když král přijel z lovu a uviděl královnu, zesmutněl. Pak uviděl prince, že už není ošklivý, tak se trochu pousmál. Uspořádali na počest prince oslavu.

Když byla královna tak ošklivá, lidé si ji protivili. Jednoho dne zavítal do města na trh Halda a uviděl, jak se královna s vousy, jako měl princ, trápí. Vysypal na královnu nenápadně ze strany kouzelný prach a královna byla zase krásná jako předtím.

Královna, král a princ byli pak šťastní až do smrti. A to i díky tomu, že si více vážili těch, kteří nebyli tak hezcí a krásní, jako by třeba sami chtěli. Koneckonců dobrota srdce na krásu nehledí.

11.

Hlemýžď a růžový keř

Byla jednou jedna zahrada obehnaná lískovým plotem, za ním se pásly krávy a ovce a uprostřed zahrady kvetl růžový keř. Pod tím keřem seděl hlemýžď. V tom hlemýždi něco bylo, totiž on sám.

„Jen počkejte, až nadejde můj čas!“ řekl. „Pak vykonám víc, než abych vyháněl pupence, rodil lískové oříšky nebo dával mléko jako krávy a ovce.“

„Mnoho od vás očekávám,“ povídal růžový keř. „Směl bych se zeptat, kdy to bude?“

„Já si dám na čas,“ řekl hlemýžď. „Vy najednou tolik pospícháte...“

Za rok ležel hlemýžď přibližně na stejném místě, na slunečním svitu pod růžovým keřem, kde rašila poupata a rozvíjela se v růže, stále čerstvé, stále nové. A hlemýžď napůl vylezl, vystrčil růžky a zase je zatáhl.

„Všechno vypadá jako loni, nenastal žádný pokrok. Růžový keř má zase jenom ty své růže, dál se nedostal!“

Uplynulo léto, uběhl podzim a na růžovém keři stále vyrážela poupata a kvetly růže, dokud nenapadl sníh a nenastalo vlhké a nevlídné počasí. To se keř sklonil k zemi a hlemýžď zalezl do země.

Pak začal nový rok a zase se objevily růže i hlemýžď.

„Teď je z vás už staré koště,“ povídal hlemýžď, „abyste hleděl pomalu odejít. Dal jste světu všechno, co ve vás bylo. Jestli to mělo nějaký význam, to je otázka... Ale jedno je zřejmé, že jste neudělal ani to nejmenší pro svůj vnitřní vývoj, protože to byste byl asi ze sebe vydal ještě něco jiného. Brzo z vás budou jenom trny! Rozumíte, co vám říkám?“