Nové příběhy se šťastným koncem

Starostlivá veverka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zuzana Pospíšilová

Nové příběhy se šťastným koncem

Starostlivá veverka

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Zuzana Pospíšilová, 2020

Illustrations © Zuzana Slánská, 2020

Cover photos © Eric Isselee; D_M; Tetiana Rostopira / Shutterstock.com

Publikace vznikla ve spolupráci s Českým svazem ochránců přírody.

ISBN 978-80-253-4706-5 (epdf)

ISBN 978-80-253-4707-2 (epub)

ISBN 978-80-253-4708-9 (mobi)

Škoda,
že nemáme pejska

„Můžu si přidat?“ zeptal se Ondra. Dneska totiž byly k večeři buchtičky s krémem, které má opravdu rád. „Ale jen trochu, ať nemáš na noc těžký žaludek,“ odpověděla maminka s úsměvem. Ve skutečnosti byla ráda, že mu tak chutná.

„Škoda, že nemáme pejska,“ povzdechl si Ondra s plnou pusou.

Maminka jen pokrčila rameny a zvedla se, aby v kuchyni umyla svůj prázdný talíř. „Kdo by se o pejska staral, když jsme celý den pryč? Já jsem v práci a ty chodíš do školy.“

„Tak bych si ho bral s sebou,“ řekl Ondra, aby maminku poškádlil. Ve skutečnosti dobře věděl, že zvířata do školy nepatří. Jirka si jednou přinesl do školy morče a dostal za to poznámku.

Maminka jen zavrtěla hlavou. „Kdybychom bydleli v domě se zahradou, to by pejsek mohl pobíhat venku, ale v bytě to je s pejskem těžší. Musí se pravidelně venčit, krmit, česat a vodit k veterináři na očkování.“

„Já vím!“ povzdychl si Ondra, ale o čtyřnohém kamarádovi snít nepřestal. Nejraději by měl takového, jakého nikdo jiný nemá. Aby byl něčím zvláštní. Třeba, že by uměl létat nebo by v lese vyčmuchal houby a houbaření by pak bylo rychlejší. Když myslel na houby, vzpomněl si na babičku a dědu. Mají chatu v Beskydech a někdy ho tam berou s sebou. Třeba by pes mohl být tam, když nemůže být v bytě. Ondra byl tak zabraný do svých myšlenek, že si ani nevšiml, že už má zase snědeno.

„A už alou do koupelny a pak rovnou do postele. A vyber si, co si budeme číst.“

Ondra i maminka milují knížky a čtou si každý večer před spaním. Ondra vybere knihu, ze které maminka přečte dvě pohádky nebo dvě kapitoly, a Ondra pak za odměnu předčítá mamince. Aspoň jednu kapitolu. Je to jejich společný rituál, na který se oba moc těší.

Sotva se za Ondrou zavřely dveře koupelny, zazvonil telefon. Ondra byl odmalička zvědavý. Chtěl poslouchat, s kým a o čem si to maminka povídá, ale teď vůbec nic neslyšel. Na chvíli zaváhal, jestli se nemá do kuchyně vrátit, ale pak si řekl, že když si s čištěním zubů pospíší, tak možná ještě něco zaslechne. A potom se hned bude číst. Napadlo ho, jestli si i pejskové čistí zuby nebo jestli si mohou číst. Věděl, že je to hloupost, ale jeho vysněný pes by uměl úplně všechno.

Když byl umytý a převlečený do pyžama, dorazila za ním do pokojíčku maminka.

„Kdo to byl?“ zeptal se nedočkavě Ondra.

„Kdo kde byl?“ nechápala maminka.

„Kdo ti volal?“ upřesnil Ondra.

„Jo tak. To byla babička. Prý by si tě s dědou rádi vzali příští týden na chatu.“

„Vážně?“ zaradoval se Ondra. Nenadchlo ho ani tak to, že pojede s prarodiči na chatu, jako spíš samotný fakt, že zavolali. Před chvílí přemýšlel o tom, že by mohl být pes u babičky a dědy na chatě, a oni pak zavolali. Třeba se mu takhle splní každé přání.

„Prý půjdete někam na houby. Už začaly růst. Já ale musím zůstat doma. Musím do práce.“

„Opravdu?“ divil se zase Ondra.

„Opravdu, musím dopsat zprávu z poslední kontroly a vyplnit nějaké formuláře. Na chatě to znáš. Zvládneš to i beze mě! Přijedu za tebou o víkendu,“ snažila se ho povzbudit.

„Ale ne, to jsem nemyslel,“ vykřikl Ondra vzrušeně a pro jistotu se na posteli i postavil. „Před chvílí jsem myslel na to, že bych mohl jet k babičce a dědovi na chatu. A že bychom mohli jít na houby.“

„Teď si ze mě děláš legraci, viď?“ smála se maminka.

„Nedělám. Ale to hlavní teprve přijde! Chtěl jsem mít psa, který bude ty houby hledat místo mě. Nebo by mohl umět létat.“

Teď se maminka rozesmála úplně nahlas. Dostala takový záchvat smíchu, že nemohla přestat.

„Nesměj se!“ okřikl ji Ondra dotčeně. „Když se mi splnila dvě přání, může se mi klidně vyplnit i to třetí!“

Maminka se přestala smát a pokývala hlavou. „To klidně může! Ale nejdřív se na to musíš pořádně vyspat. Už sis vybral, co budeme dneska číst?“

Ondra přiskočil k poličce s knihami. Včera dočetli knížku o indiánech. Teď by to chtělo příběh o pejskovi, aby byl dobře připravený, kdyby se k němu nějaký skutečně nějak dostal. Je úplně fuk, jak se to stane, hlavně když
bude mít psa.

„Co tuhle?“ zeptal se Ondra a ukázal mamince knihu s velkým psem na obálce.

„To vypadá zajímavě,“ pokývala uznale hlavou maminka. Jako první byla se čtením na řadě ona.

Na výtvarném
táboře

Druhého dne se Ondra hned po probuzení pustil do pečlivého prohledávání pokoje. Doufal, že tam najde psího kamaráda, kterého si tolik přál.

„Co tady lelkuješ? Honem se oblékni, za čtvrt hodiny musíme vyrazit!“ připomněla mu maminka.

Volno, na které měla v práci nárok, nestačilo na celé prázdniny, a tak býval Ondra v létě také u prarodičů nebo na táboře. Letos už na druhém. Nespal tam jako na tom prvním. Byl to příměstský výtvarný tábor zaměřený na malování, kreslení a jiné tvoření. Na to byl Ondra moc šikovný. Vždycky ho bavilo zhmotňovat vlastní fantazie, a tak měl věčně ruce špinavé od barev nebo od lepidla a plný pokoj všelijakých obrázků a výtvorů.

„Dneska budeme vyrábět ryby,“ oznámil mamince a přitom si ve spěchu oblékal ponožky.

„Jen ať to nepropásneš!“ popoháněla ho netrpělivě.

Snídat u stolu už Ondra nestihl. Musel se najíst cestou. Dostal do ruky tvarohový koláč a vanilkové mléko, které se z krabičky pije brčkem.

„Zítra tě budu muset vzbudit aspoň o půl hodiny dřív!“ pohrozila mu maminka a Ondra zaúpěl. Brzké vstávání se mu moc nezamlouvalo, ale musel uznat, že toho pak aspoň víc stihne.

„K obědu budete mít řízek s bramborovou kaší,“ oznámila maminka, když dorazili na místo a ona si přečetla jídelníček.

„A bude tence naklepaný jako od tebe?“ zeptal se Ondra s nadějí v očích. Tlusté řízky neměl rád.

„To nevím. Zkus hned ráno paní kuchařku hezky poprosit, aby ti ho udělala tenčí než ostatním,“ navrhla mu maminka. Pak se s ním rozloučila a utíkala do práce. Už tak přijde o pár minut později.

Ondra se sice styděl, ale vidina tenkého řízku byla silnější. Zamířil proto do kuchyně za paní kuchařkou. Tu jeho prosba vůbec nepřekvapila. Věděla, že sto lidí má sto různých chutí, a slíbila, že se bude snažit, aby měl v poledne nejtenčí řízek na světě.

„Můžu si přisednout?“ zeptala se Natálka, která dorazila do výtvarné dílny hned po něm.

Ondra se na chvíli zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou a položil na židli vedle sebe batoh. „Tady už je obsazeno.“