Tamarín a pomeranč

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Drijverová

Tamarín a pomeranč – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tenhle pomeranč má dvanáct dílků,

uvažoval Tamarín.

Právě tolik měsíců pobývám
v zoologické zahradě.

A v každém měsíci se něco zvláštního
přihodilo!

Tak ta malá drápkatá opička
začala vzpomínat…

První dílek pomeranče čili Tamarín a Gibon

Nad zoologickou zahradou vyšel měsíc. Nahlédl do klecí, do boudiček a hnízd. Spokojeně kývl. Všude klid. Jenom tady v pavilonu opic se nespí. No, to se dalo čekat.

„Uááá! Uááá!“ zapištělo miminko.

Janinka! Už zase! pomyslel si opičák Tamarín. Opět se vzbudila. Možná že má hlad. To by bylo dobré, pak bych ji podal mamince a ta by ji nakrmila. Ale jestli chce jenom pochovat… Chtěla. Tamarín vstal, zvedl miminko a začal je houpat. Druhé dítko se naštěstí nevzbudilo. Po chvíli malá opička přestala naříkat a zavřela oči.

Jak dlouho už jsem se pořádně nevyspal! napadlo Tamarína. Jsem strašně unavený. Na nic jiného než na rodinu nemám čas. Kdy jsem byl naposled na procházce?

Na děti se samozřejmě těšil, i když věděl, že péče o ně bude jeho hlavní starostí.

U tamarínů tomu tak odjakživa je. Mámy dávají malým opičkám mléko, tátové lásku a ochranu.

Ve dne Tamarínovi nepřišlo zatěžko dvojčátka chovat, hladit a nosit v náručí nebo na zádech. Zpíval jim, broukal, povídal pohádky. Ke krmení je předával matce, ovšem jinak byla pořád s ním. Vítek s Janinkou se smáli a žvatlali. Bylo to hezké, bylo to veselé. Ovšem za tmy… Syn spal jako dřevo, ale holčička! Každou chvíli se vzbudí a chce pohladit, pomazlit. Možná se v noci bojí, ale čeho?

Tamarín se rozhlédl po ubikaci. Co je tady tak strašného? Rostliny jsou zde stejné jako v pralese. Všechny pěkně šťavnatě zelené. Je tu dost větví na šplhání i na houpání. U stropu svítí veliká lampa, z té sálá teplo. Boudička, přichystaná na spaní, je plná voňavého sena. Nikdo na tamarínky nečíhá. Není tu ani průvan, není tu vlhko, nepráší se. To jsou věci, jakých se malé opičky mohou bát. Ale nic z toho Janince nehrozí.

Proč tedy každou chvíli pláče? Proč… proč… proč? Tamarínovi se zavíraly oči. Třeba z toho vyroste! napadlo ho ještě a už usínal – když vtom…

„Uááá! Uááá!“

To snad není pravda!

„Nechceš se napít?“ zeptal se Tamarín. Ale miminko k mámě nechtělo. Jen chovat, jen houpat, jen mazlit.

Teď už neusnu, pomyslel si Tamarín, když se Janinka konečně uklidnila a začala pravidelně oddechovat. Teď už ne. Za chvíli se rozední. Bude jasno, bude bílo. Venku leží sníh. Ten opičky v pralese neznají. Jen v zoologických zahradách, daleko od domova, se mohou oknem podívat na tu třpytivou nádheru. Sáhnout si nesmí. Sníh je studený – obyvatelé teplých krajin by určitě nastydli. A to je pro ně moc nebezpečné.

Nedostatek spánku také! pomyslel si Tamarín zlostně. Celý den budu zase jako mátoha. Ne že bych se na Janinku zlobil. Nejspíš za to nemůže. Ale já už taky nemůžu. Musím… musím od toho všeho pryč. Žena si sama taky nějak poradí.

A Tamarín opatrně zvedl závoru dvířek. Ubikace se otevřela. Opičák seskočil dolů a polehoučku za sebou zavřel. Prostě už toho mám dost, řekl si. Volnost! Svoboda! To je to, co potřebuji. Odejdu… aspoň načas.

Začalo svítat. Tiše, tichounce procházel Tamarín pavilonem opic. Všichni spí. Ach, ti se mají! Pouze tamhle… Ano. V prostorné kleci se lehce pohupuje na větvi Gibon.

S tím se moc neznáme, napadlo Tamarína, přijel teprve nedávno. Vím jen, že má ženu a dceru.

A vypadá… vypadá velice ustaraně.

„Dobrý den…“ pozdravil Tamarín. „Taky už vzhůru?“

„Vlastně jsem celou noc nespal,“ přiznal Gibon. „To víte, dcerka! Zlobí. Každou chvíli se vzbudí.“

„Naše taky!“ vykřikl Tamarín překvapeně. „Myslel jsem, že jen u nás máme takové potíže.“

„Ach, to je obvyklé,“ řekl Gibon. „Holčičky jsou velice citlivé. Přes den si hrají, ale v noci za nimi chodí úzkost.“

„Úzkost?“

„Ano. Vzpomenou si, jak se na ně dívali lidští návštěvníci. Jak se smáli a cenili zuby, jak na ně ukazovali. Lidé někdy také křičí a ťukají na sklo. Ve dne je to jen nepříjemné, ale v noci je to děsivé. To pak přijde úzkost a sevře opičkám hrdlo. Jsou vylekané a potřebují útěchu.“

„To jsem nevěděl…“ zamumlal Tamarín.

„Já to znám velice dobře,“ podotkl gibon. „My máme už třetí dceru. Víte… někdy se mi chtělo utéci od toho všeho. Říkal jsem si: Kde je volnost, kde svoboda? Proč se mám tolik trápit, být unavený a nevyspalý?“

„A odešel jste?“

„Ne. Uvědomil jsem si, že i mě by trápila úzkost. Měl bych strach – musel bych stále myslet na to, jak se rodině daří. Jestli moje žena zvládá všechnu práci, jestli malá není nemocná. S dětmi přichází do rodiny zodpovědnost. Jsou naše a musíme se o ně postarat co nejlépe. Dnes už také vím, že si holčičky časem zvyknou. Vyrostou a úzkost zaženou samy.“

„A my? My už se asi nikdy nebudeme cítit volní…“

„Ne. Ale děti nám kromě starostí dají také hodně radosti, uvidíte,“ utěšoval Tamarína Gibon. „Jenže já vás zdržuji, vy jste se přece někam vydal…“

„Byl jsem se jen projít,“ vysvětloval Tamarín. „Na pár minut, víte? Hned se vracím.“

„Tak na shledanou,“ rozloučil se Gibon.

Tamarín tiše vklouzl domů. Venku už nastal den. Malá Janinka otevřela oči. Tentokrát bez pláče se přitulila k otci.

„Táta…“ zavrněla. A Tamarín ji k sobě přitiskl.