Odvážná holka

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Anna Sobotková

Odvážná holka – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Odvážná holka

Copyright © Anna Sobotková, 2020

ISBN 978-80-7650-002-0 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0003-7 ePub

ISBN 978-80-765-0004-4 Mobi

ISBN 978-80-765-0005-1 PDF

Za podporu děkuji své rodině

Anně Sobotkové, JUDr. Oldřichu Pejsovi

a Zdeňce Sobotkové.

Úvod

Přestože se teta Agatha živila jako věštkyně, svou smrt si předpovědět nedovedla.

Zemřela rychle a tiše, jediné, co si ještě stačila uvědomit, bylo, že je to opravdu divný pocit být mrtvý. Seděla zrovna u stolu a dívala se do křišťálové koule, když se to stalo. Nikdo ji nevaroval, nestačila ani dopít svůj odpolední čaj. Ležela na zemi mrtvá, konvice s vychladlým čajem zůstala netknutá stát na stole. U okna však seděl někdo, o kom bychom mohli říci, že byl svědkem celé tragédie. Černý kocour Darcy upíral svoje žluté oči na chladnoucí tělo tety Agathy, seskočil ze skříně a šťouchnul čumákem do své majitelky.

To bylo jeho poslední sbohem. Pak hbitě vyskočil na parapet a otevřeným oknem potichu zmizel v zahradě mezi rozkvetlými keři.

Teta Agatha

Teta Agatha byla bohatá žena, která milovala život a nebála se užívat si ho plnými doušky. Snad byla trochu podivínská, ale při svém majetku si to mohla dovolit.

Na pohřeb, který se konal v jejím starém domě, přijeli všichni příbuzní, kteří doufali, že by se jich mohla závěť týkat. Všeobecně se vědělo, že má teta dům v Londýně, v němž bydlela, domek na venkově a velké jmění po manželovi. Údajně to měl být majetek za mořem v Americe. Šuškalo se, že teta nevěřila na záložny, a proto má doma peníze v truhlách. Dále se říkalo, že ty truhly naplnil šperky a penězi její dobrodružný manžel, který celý život cestoval po světě.

Na podivínského manžela tety Agathy si vlastně nikdo z příbuzných nepamatoval. Pokud bychom se zamysleli, vlastně ho ani nikdo nikdy neviděl. Snad byl kapitánem na oceánské lodi, jiní zase tvrdili, že byl zlatokopem na Aljašce. Pár jedinců si myslelo, že šlo o uherského šlechtice, který se do tety zamiloval a musel opustit svůj stav, protože si vybral neurozenou manželku. Pravdu nikdo neznal, ani Josefína, přestože byla u tety častým návštěvníkem. Nikdy svého strýce nepotkala, věděla jen, že se jmenuje Darcy, stejně jako černý kocour, co tetě sedával na klíně.

Josefína měla svoji tetičku, nebo vlastně pratetičku, moc ráda. Často u ní trávila volná odpoledne po vyučování a zažívala dobrodružství v temném a tolik záhadném domě. Někdy přemýšlela, zda není tetička opravdová čarodějnice. Teta Agatha totiž uměla čarovat. Ne snad v pravém slova smyslu, i když kdo ví, ale uměla rozpoznat náladu svých návštěv a potěšit je maličkostí. Kdykoli Josefína přišla ke svojí tetě, věděla, že na stole bude ležet její oblíbený dort. Agatha byla prostě kouzelná. Uměla vyloudit úsměv i na té nejzamračenější tváři.

Teta Agatha byla kouzelná a teď je mrtvá, pomyslela si Josefína a rozpačitě se zahleděla na nažloutlou, svraštělou tvář ležící v otevřené rakvi. Téhle paní moc podobná není, napadlo ji. Jakoby se zmenšila a celá tak jako propadla. Byla teta vždycky tak placatá? Josefína se zamyslela. Třeba to není ona? Třeba je to někdo jiný? Vyskytlo se přece už tolik případů, kdy zaměnili nebožtíka. Ale že by si toho nikdo nevšiml?

„Je to ona,“ ozval se hlas za ní.

Josefína se prudce otočila, ale nikdo za ní nestál. Nesmysl, to dělá to prostředí, uklidňovala se Josefína a snažila se uklidnit bušící srdce. Je mi přece už 12 let, nejsem žádný mrně. Přece nebudu věřit na duchy. Jsem veliká a racionálně myslící osoba. Přesvědčovala sama sebe. Sedla si umíněně vedle rakve na židli a začala pozorovat svoje příbuzné.

Sledovala strýce Josepha, jak si znalecky prohlíží obrazy na zdi a sepisuje jejich seznam do notýsku. To aby věděl, jestli mají vůbec cenu, usoudila Josefína.

O kousek dál stála jeho manželka Hannah a snažila se nacpat obrovskou vázu do malé kabelky, kterou si přinesla. Hloupá jako vždy, napadlo Josefínu a nahlas vzdychla. Tolik se za svoje příbuzenstvo styděla.

„To nic, to přejde,“ ozval se vedle ní zase hlas.

Josefína vyskočila. Musím ven nebo se tu zblázním.

„Kam jdeš?“ podivila se maminka. „Obřad začne za chvíli.“

„Musím ven, je tu dusno,“ zamumlala Josefína ledabyle a utíkala ven na zahradu. Jakmile vykročila z temného domu, hned se jí udělalo líp. Sedla si pod starou břízu a pohladila kocoura, který s ní vyběhl z domu a teď se jí posadil na klín. Kocour spokojeně zavrněl a Josefína pocítila absolutní klid. Strach, jejž před chvílí cítila, byl náhle pryč. Dívala se na kvetoucí růže, když v tu chvíli zahlédla mezi keři stín. Kocour zaprskal a rozběhl se tím směrem, Josefína vstala také, ale za kocourem se jí moc nechtělo. Že by zloděj, napadlo ji. Nebo to byl někdo z příbuzných, co se taky šel nadýchat vzduchu jako já? Josefína se začala trochu bát. Pozemek tety Agathy neznala moc dobře. Vždy seděly na verandě nebo v domě, dál nikdy nebyla. Zahrada představovala tabu. Nikdo kromě tetičky tam nesměl vstoupit, ani zahradník.

„Mám tam svoje tajemství,“ říkávala Agatha s úsměvem.

Josefína vykročila za kocourem, odhrnula křoví a zůstala koukat. Tak tohle opravdu nečekala. Na travnatém prostoru za keřem se nacházel malý hřbitov, kterému vévodila stará hrobka. Na jednom z náhrobků seděl i černý kocour a sledoval žlutýma očima, jak se dívka nesměle blíží. Trochu morbidní, pomyslela si Josefína a zvědavě si náhrobky prohlížela. Oplzlík Druhořadý, Lollita Ječivá, Derek Darcy, četla jména vyrytá na hrobech. Co má být tohle za divná jména? Že by měla teta doopravdy nějaké tajemství?

„Josefíno,“ nesl se zahradou maminčin hlas. „Josefíno, honem!“

Josefína nechala tajemství tajemstvím, vzala prskajícího kocoura do náručí a rozběhla se zpět do domu. Obřad už mezitím začal. Teta Hannah seděla hned u dveří a usedavě plakala. Když ji Josefína míjela, všimla si stříbrného servisu v její kabelce. Tak se jí tam přece jenom něco vešlo, napadlo posměšně Josefínu. Ach jo, zavrtěla hlavou. Proč zrovna já mám tak příšerný příbuzný? Josefína neměla strýcovu ženu ráda. Vždy, když se potkaly, ji Hannah srdečně objímala a přitom zkoušela mezi prsty látku jejího oblečení. Jako by byla Josefína zboží na trhu. Před strýcem Josephem byla Hannah vlídná, ale když u toho nebyl, vyptávala se rýpavě na spolužáky, o nichž věděla, že si s ní nerozumí.

Josefína neměla tetu Hannah ráda, ale ještě méně měla ráda svoje dvě sestřenice Lilly a Tilly. Ty dvě jako by svojí matce z oka vypadly. Neustále jen pomlouvaly, popichovaly, záviděly a sebraly všechno, co nebylo přibité. Kdykoli je Josefína viděla, uvědomila si, jak jsou nebezpečné a zlé. Už jako malé holčičky rády týraly koťata a házely šneky z okna. Fuj, napadlo Josefínu a odvrátila od sestřenic s odporem pohled. Musím dávat pozor, aby se ti nic nestalo, napadlo ji a přitiskla kocoura k sobě, aby nemohl utéci. Darcy se na ni podíval a Josefíně na chvíli připadalo, že jí čte myšlenky.

Kněz byl zrovna v polovině proslovu: „… a milovala vše živé,“ deklamoval procítěně. Josefína zase vypla poslech.

Maminka se k ní naklonila: „ Pak nikam neutíkej, bude se číst závěť.“

Josefína mlčky přikývla a znuděně se zahleděla na špičky svých nových bot.

Trochu ji tlačily, ale maminka jinak nedala. „Musíš se jít s tetou rozloučit slušně obutá, co by si o tobě pomyslela, kdybys jí přišla na pohřeb jako strašidlo.“

Josefína vzhlédla a zachytila pohled strýce Josepha. Malinko se na ni usmál a protočil oči. Asi už nenašel další lžičky, napadlo Josefínu a upřela opět pohled na špičky svých bot.

Nečekané dědictví

Život rodiny Dandyových byl úplně průměrný. Někdo by řekl stereotypní, až nudný. Žili v malém, trošku tmavém bytě na okraji Londýna. Tatínek Josefíny každé ráno v osm hodin odcházel do kanceláře. Pracoval v londýnské bance, a jak sám říkal, úředník musí být pečlivý a dochvilný. Je zajímavé, že nic takového neplatilo, když byl doma. Neustále něco zapomínal, nezvedal telefony, neotvíral poštu, zvedl-li telefon, tak zapomněl zapsat vzkaz nebo uprostřed hovoru položil sluchátko a odešel. Lidé to považovali za projev hulvátství, ale Josefína věděla, že si tatínek žije ve svém světě čísel a nic jiného jeho mozek nepřijímá. Několikrát se přihodilo, že odešel do kanceláře v bačkorách. V dešti se procházel bez deštníku a doma pak nechápal, proč je mokrý. Josefína věděla, že to ona musí zkontrolovat, zda má tatínek při odchodu do kanceláře kalhoty, ponožky či boty. Zda nese správnou aktovku a deštník. Někdy se tatínkovi, díky jeho roztržitosti, stávalo, že měl při návratu domů kabát, aktovku nebo deštník některého z kolegů.

„Být jedináček, to je zodpovědnost,“ říkávala jí často maminka. „Musíš být pořád ve střehu, aby si tatínek něco neudělal. Ber to, jako že je to tvůj malý bráška a ty ho musíš ochránit.“ A Josefína tento úkol brala zodpovědně. Hlavně teď v létě, kdy měla prázdniny, mohla věnovat více času napravování tatínkových omylů. Každé ráno okolo osmé ho doprovázela do banky, tam seděla v kanceláři, otvírala mu poštu či zvedala telefony. Nedá se říci, že by ji to bavilo. Toužila po obrovském dobrodružství, o kterém by pak mohla napsat knihu. Josefína měla totiž jedno veliké tajemství, přála si být slavnou spisovatelkou. Toužila psát knihy a cestovat po celém světě. Ale co mohla zažít na londýnském předměstí? V ulici bylo největší senzací roku, že paní Lewisové z vedlejšího bytu vyrostly v koupelně žampiony. A o tom se kniha napsat nedá.

Josefína seděla mezi tatínkem a maminkou v obývacím pokoji a dívala se na notáře, jak láme pečeť na obálce se závětí. Přišel opravdu hned po skončení obřadu. Ve vzduchu byla cítit nervozita a pot tety Hannah. Tu nemusím ani vidět, poznám, že přichází, po čuchu, napadlo Josefínu. Na závěť nebyla nijak zvědavá, vlastně si myslela, že by ji dospělí mohli z takových akcí vynechat. Strýc Joseph se potil a nervózně poposedával na židli, jeho žena Hannah se každou chvíli zachechtala. Dělala to vždy, když nevěděla, co říci, nebo nerozuměla tématu, o kterém se mluvilo. Nebyl to však smích v pravém slova smyslu, jaký vydávají obyčejní smrtelníci. V praxi to znělo spíše jako zahýkání osla. Josefína hleděla na její obrovské nohy číslo 45 a napadlo ji, že by se osel mohl tímto přirovnáním cítit uražen. Konečně je to docela hezké zvířátko, které má, na rozdíl od Hannah, nějaký půvab a inteligenci. Rozhodně je voňavější, pomyslela si Josefína a snažila se příliš nedýchat.

„Asi otevřu okno,“ pravil notář s úsměvem, „je zde poněkud dusno.“

Josefína se uchechtla a stihl ji za to maminčin káravý pohled.

„Tak, pokud jsme zde všichni, můžeme začít,“ řekl notář a důležitě zakašlal.

„Moji drazí a milovaní, pokud čtete mou závěť, je nadmíru jasné, že jsem po smrti. Velice mě mrzí, že na vás už nemohu dohlížet, ale snad to Darcy zvládne i beze mě. Milým příbuzným Josephovi a Hannah odkazuji mnoho pozdravů a všechny věci, které za ty roky u mě doma při svých návštěvách ukradli. Doufám, že jim slouží dobře a přinášejí jim tolik radosti jako mně. Své neteři Helen a jejímu manželovi Peterovi odkazuji svůj dům na venkově. Doufám, že se vám tam bude líbit!“

„Cože?!“ vykřikla teta Hannah a hýkavě se rozesmála.

Notář jen pokýval hlavou a četl dál: „Svojí milované praneteři Josefíně odkazuji dům a zahradu v Londýně, peníze, svoje knihy a všechna tajemství, která vlastním. Podmínkou dědictví však je, že musí v tomto domě bydlet a starat se o mého kocoura. Pokud tak neučiní, propadne veškerý můj majetek právě kocourovi Darcymu, aby o něj bylo postaráno.“

Josefína se překvapeně podívala na maminku, tohle tedy opravdu nečekala.

Teta Hannah vypadala, že každou chvíli praskne. Seděla celá rudá v křesle, střídavě bledla a v pravidelných intervalech hýkala. „To napadneme,“ šeptal strýc rozčíleně. „Byla už senilní, to máme za všechnu svoji dobrotu a lásku, okradla by mě vlastní sestra.“ Nenávistně se podíval k oknu na sedící Helen.

„V tom případě je zde ještě dodatek v podobě DVD nahrávky,“ prohlásil notář. „Moje klientka tak trochu vaši reakci předvídala, byla věštkyně, že ano. Podle pokynů mé mandantky má být v takovém případě tato nahrávka poskytnuta policii, přejete si ji pustit?“

„Samozřejmě,“ zahřímal strýc Joseph, „naše svědomí je čisté.“

Notář vložil DVD do přehrávače a zmáčkl tlačítko play. Na obrazovce se objevila Hannah, trochu mladší a hubenější. Kamera ji zachytila, jak se plíží po ložnici tety Agathy a prohlíží si skříně. Když našla šperkovnici, vzala si z ní veliký prsten zdobený velice zvláštními kameny. Vlastně nevypadal ani příliš krásně, ale Josefíně bylo jasné, že Hannah zaujala velikost kamenů. Jako by ji slyšela mluvit – čím větší, tím víc peněz určitě stál. Napojit se na myšlení tety Hannah opravdu nebylo těžké. Stačilo si představit tu největší blbost, ještě ji znásobit a slepičí mozeček byl odhalen. Další nahrávky ukazovaly krádeže peněz, šperků, porcelánu nebo i jídla.

„Dá se říci, že škodní nejste,“ usmál se notář.

„Zastavte to, to je podvrh,“ zahřímal strýc, rudý jako krocan. „Je to evidentní fotomontáž, podvrh, ale budiž, podvolujeme se tomuto nátlaku a s vyrovnáním souhlasíme.“

Teta Hannah opět zahýkala. Strýc Joseph se těžce zvedl ze židle a bolestně pohlédl na svou sestru Helen. „Ošidila jsi vlastního bratra, to ti štěstí nepřinese, já odcházím.“

Demonstrativně se vztyčenou hlavou a tragickým výrazem povstal a důstojně kráčel ke dveřím. Hannah klopýtala v jeho závěsu. Dveře se zabouchly, jen občas bylo ještě slyšet vzdalující se pohýkávání tety Hannah.

„Ta měla dneska výdrž,“ neodpustil si tatínek a Josefína se nahlas zasmála.

„No tak,“ okřikla je maminka, „je to manželka mého bratra. Zítra mu zavolám a promluvíme si o všem v klidu, bez emocí, na venkov může přece jezdit taky. Viděl jsi, jak byl chudák rozčílený.“

„Hlavně, aby nám neodnesli i střechu nad hlavou,“ rýpnul si tatínek.

Notář zakašlal. „Předpokládám tedy, že souhlasíte s podmínkou bydlení v domě zesnulé, a celou věc tak můžeme uzavřít.“

Tajemný dům

Josefína se nemohla vzpamatovat z toho vzrušujícího překvapení. Tak tohle má být její nový domov. Rozhlížela se po domě a měla zvláštní pocit v oblasti žaludku.

„Tak tady budeme bydlet, ale musí se tu vymalovat,“ poznamenal tatínek a důležitě se rozhlížel po stropě. V tu chvíli zapomněl na kufr, který si postavil před sebe na zem, udělal krok vpřed, zakopl a s výkřikem zamával rukama.

Malý moment se to ještě snažil vybalancovat, směšně mával rukama ve vzduchu, ale gravitace byla neúprosná a tatínek prudce vlétl do hlubokého křesla.

„Ještě, že jsou ta křesla tak měkká,“ řekla maminka a zahleděla se zamračeně na záclony v okně.

„Musíme tu trochu uklidit, záclony potřebují vyprat a taky koberce by se měly nechat vyčistit.“ Obrátila pozornost k zemi.

„Já,“ ozvala se nesměle Josefína, „bych si ráda nechala knihovnu a věštecké koule.“

„Klidně,“ odvětil tatínek.

„Klidně,“ souhlasila maminka, „ale toho netopýra, doufám, můžu vyhodit.“ Ukázala na vycpaninu visící u stropu. Josefína zavrtěla hlavou a uchechtla se.

„Je to hezký dům,“ liboval si tatínek, „tady se bude dařit mým maceškám.

Josefína si vzpomněla na hrobku na zahradě. Asi by o ní měla rodičům říci, ale raději až zítra, zavrhla hned myšlenku. Proč jim kazit dobrou náladu?

„Mami, jak dlouho žije kočka?“ zeptala se pro jistotu Josefína.