An(n)a.

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Sára Báchorová

An(n)a. – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všem lidem, kteří trpí poruchami příjmu potravy.

Tato kniha neslouží jako Pro-ana, nemá nabádat k rizikovému chování. Čtenáři by se spíš měli zamyslet nad tím, co vše může způsobit honba za dokonalým tělem. Pokud se setkáte s někým, kdo se chová podobně jako Anna, pomozte mu najít odbornou pomoc a snažte se ho přesvědčit, aby se léčil. Můžete mu tím zachránit život.

Největší poděkování patří Honzovi Finsterlemu, bez jehož pomoci by kniha nevyšla.

Zváštní poděkování za partnerství Ona v hlavě, ty v knize patří:

Natálii Vackové
Andreji Hačevskému
Rostislavu Radovi
Alexandře Kohoutové

Předmluva

Znáte ten pocit, když nevíte, kdo jste? Připadáte si, jako byste se narodili ve špatný čas, ve špatném městě. S nikým nemáte společnou řeč, nikdo vám nerozumí. Bloudíte světem bez rodiny, bez přátel. Chytáte se každé možnosti, každé pomocné ruky v naději, že celé to peklo konečně ustane. Věříte, že teď to bude jiné, že budete konečně zachráněni. Celé dny a noci přemýšlíte, co jste udělali špatně. Čekáte na spásu, která vás zbaví veškeré bolesti. Ale nakonec přijde jen zklamání, podraz, odmítnutí… Po čase si na to zvyknete, ale pokaždé se vám to podepíše na duši. Vryje se vám to pod kůži jako tetování. Je tak těžké se někomu svěřit. Každý se vám jen vysměje, odsoudí vás. Nanejvýš vás polituje… Vy přitom nestojíte o lítost.

Proč byste potom měli jít dál, když víte, že na vás nikdo a nic nečeká? Doufáte, že se objeví někdo, kdo vás vyslechne, obejme, ukonejší. Jeden jediný člověk, který vám znovu vdechne život a kvůli němuž zatnete zuby a půjdete dál… Ale čím déle to trvá, tím více ztrácíte víru. Cesta z tohoto utrpení je bohužel jen jedna…

Kapitola první

M y se ještě neznáme, ale věř mi, že brzy ke mně budeš mít blíž než ke komukoliv jinému. Kdo vlastně jsem? Tvůj anděl strážný, nová naděje, nejlepší kamarádka i nejhorší nepřítel. Ale pro začátek mi říkej Ana.

Vnutím ti svůj ideál krásy, vnutím ti sebe. Každý, a teď i ty, chce vypadat jako já. Pavoučí nohy, vosí pas, vystouplé klíční kosti, sněhově bílá pleť, propadlé tváře… Už vidím, jak spolu půjdeme po ulici a lidé se za tebou budou otáčet. Budou oslněni tvou krásou. Už nebudeš tím tlustým prasátkem, jakým jsi bývala.

Chvilku trvá, než si vyhlédnu svou oběť. Musí to být někdo, kdo je schopen plnit mé příkazy. Už tu bylo pár dívek. Každá chtěla, abych si vybrala právě ji, ale žádná nebyla dost dobrá. Nakonec se mi všechny vzepřely. Samozřejmě že mě to nepotěšilo. Musím si své ovečky držet blízko u těla, aby náhodou nevyzradily naše malá tajemství.

Časy se mění a s nimi i ideály krásy. Doba, kdy každá dívka chtěla vypadat jako Twiggy, pominula a všichni se začali hnát za novým trendem, za zdravou stravou a cvičením. Začala jsem se cítit slabá. Neměla jsem nic na práci, než se objevila ona. Anna. Byla mojí spásou! Ze začátku jsem na ni byla milá, ale ona toho využila. Ona začala mít kontrolu nade m nou! Ignorovala mé příkazy a jedla, co sama chtěla. Jenže hubnutí jí moc nešlo, a tak mě najednou zase potřebovala. Nechtěla jsem jí hned odpustit a podat jí pomocnou ruku, to by to měla moc jednoduché. Postupně jsem ji však zase vtahovala zpátky do svých sítí. Čísla na váze začala klesat. Poslouchala jen mě! Než se do toho vložil Adam. Už od začátku jsem věděla, že nám bude překážet. Takže jsem Anně dala na výběr. Buď já, nebo on. Muselo to pro ni být těžké, ale obstála. Vybrala si mě.

Od té doby začala být jiná. Samozřejmě mé úkoly plnila na výbornou, ale tuto hru s námi začal hrát ještě někdo jiný. Někdo mnohem horší, než jsem kdy byla já…

Kapitola druhá

Všichni jsou na náměstí a vyhlížejí na nebi ohňostroj. Čekají na půlnoc, aby společně mohli oslavit příchod nového roku. Mohla bych tam být s nimi, mohla bych se bavit.

Nikdo nestojí o tvou přítomnost. Akorát bys tam překážela a dopadlo by to jako vždycky, jen bys stála v koutě…

Třeba by se někdo našel.

Řekla jsem rodičům, že budu Silvestra slavit s kamarády. Myslí si, že jsem v pořádku, že se mi nic neděje. Pořád pracují, přes den i v noci. Nemají na mě čas. Zvykla jsem si na to, že jsem většinu dní sama.

Kdo by s tebou taky vydržel?

Jaké to pro ně asi bude? Zítra mě budou shánět. Nejspíš si budou myslet, že jsem to jen přehnala s alkoholem a že každou chvíli přijdu domů. Jenže já už tu nebudu.

Nikomu chybět nebudeš. Rodiče se těší, až konečně budou zase sami. Jsi pro ně jen zklamání. Toužili po jiné dceři.

Po jaké?

Talentované, ambiciózní, dokonalé. Ty jsi troska.

Jsem troska.

Chudinka.

Lůza.

Za jak dlouho mě asi najdou? Myslím na své promrzlé tělo, na rodiče stojící u mé bílé rakve, na květiny ve smuteční síni… Musím zavřít oči. Cítím, jak mi po tvářích stékají horké slzy a dopadají někam dolů do tmy. V poslední době neustále brečím. Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem se naposledy upřímně zasmála. Nemám proč, nemám s kým. Stále doufám, že si na mě někdo vzpomene a bude mě hledat.

Kdo by tě asi tak hledal? Adam? Ten je teď s tou svojí. O nicku, jako seš ty, vůbec nestojí.

Kéž by zmizel. Ten nesnesitelný hlas, který mě už pár měsíců ničí. Sleduje každý můj krok, neúspěch i úspěch, kontroluje mé nedostatky. Nedovolí mi nic. Jíst, spát, bavit se. Ztratila jsem kvůli němu všechno. Krade mi poslední chvilky mého ztraceného života. Čím více se mu podřizuji, tím více mě ovládá a nabývá na síle. Všechny ode mě odehnal a teď je jediný, kdo mi zbyl. Asi bych z toho měla mít radost, měla bych být vděčná. Jenže já nechci plnit jeho úkoly! Ne, nechci ho poslouchat, ale nejde to. Je všude, kam se jen pohnu. Ani ve spaní mi nedá pokoj.

Spánek… Už několik měsíců jsem se pořádně nevyspala. Každou noc mě budí noční můry. Začnu se třást. Proč přišel zrovna za mnou? Proč si vybral mě? Nestojím o něj, nesnáším ho!

Jsem jediná, kdo ti zbyla. Musíš mě milovat.

Otevřu oči. Jsem stále na tom stejném místě. Stále naživu. Proč prostě nemůžu umřít? Proč musím tohle prožívat stále dokola? Kéž bych mohla zmizet. Chtěla bych být daleko odsud, od všech problémů, starostí… Občas rodičům vyčítám, že mě přivedli na svět. Kdyby se nepoznali, nenarodila bych se. Nemusela bych prožívat všechno tohle zlo. Povzdychnu si a začnu v tašce hledat mobil a sluchátka. Mám tam spoustu věcí, takže mi hledání zabere víc času, než jsem předpokládala. Tuhle tašku mám asi půl roku. Koupila jsem si ji kvůli těm malým kapsičkám, do kterých můžu schovat cokoliv a nikdo to nenajde.

Jako by někoho zajímalo, co tam máš.

Konečně nahmatám zamotaná sluchátka a mobil. Je hrozně studený. Nasadím si sluchátka a pustím hudbu. Nevím, co bych dělala, kdybych ji neměla. Pomáhá mi přežít dny, které se neskutečně vlečou. Většinou poslouchám jen smutné písničky. Nebývám veselá nebo šťastná, nemám důvod se radovat. Kdyby jen nebylo tak těžké se každý den přetvařovat. Schovávat smutek za falešným úsměvem. Jenže když se smějete, všichni si myslí, že jste v pořádku. Nemusíte vymýšlet různé výmluvy, ale někdy to prostě nejde. Kéž by to ale někdo poznal. Stačilo by tak málo. Zeptat se, jestli mě něco trápí, jak se mám… Z přemýšlení mě vytrhne refrén mé oblíbené písničky od Seleny Gomez.

I’m so sick of that same old love,

that shit, it tears me up…

Adam. Při vzpomínce na Adama se znovu rozbrečím. Byl moje první láska. Tolik mi ublížil. Myslela jsem, že spolu budeme navždy – ve zdraví i v nemoci. Takové klišé!

Snažila jsem se. Dělala jsem pro něj všechno. Chodila jsem za ním na tréninky, na zápasy, povídala jsem si s jeho nemožnými kamarády… Předstírala jsem, že se nic neděje. Spala jsem s ním, i když se mi to hnusilo. Odpustila jsem mu i přesto, že to dělal bez mého svolení. Vždy jsem čekala jenom na objetí, na ukonejšení… Jenže on se většinou rychle oblékl a řekl mi, že bych měla jít, nebo si lehl na druhou stranu postele.

Děvko.

Chtěla jsem být dokonalá. A jak se mi odvděčil? Opustil mě. Zahodil tu spoustu měsíců mojí snahy. Odkopl mě, jako bych byla kus hadru. Byla jsem mu dobrá jenom na jedno. Byla jsem pro něj bezcenná hračka, která ho po čase přestala bavit. A tak si našel novou.

Lepší.

Každý den na něj myslím. Co asi dělá? Stýská se mu?

Teď má ji. Nahradila tě. Večer s ní usíná ve své posteli. Tam, kde jsi dřív ležela ty.

Nechci na to ani myslet. Představuju si ho, jak…

… jak teď píchá s ní.

Tak moc chci, aby se vrátil. Aby řekl, že všechno bude v pořádku. Aby mě utišil. Adam, můj milovaný Adam… Adam, ta bezcitná krysa!

Nechce se mi věřit, že uběhl pouhý rok, 365 nekonečných dní od chvíle, kdy jsem také čekala na náměstí, až za několik minut hodiny odbijí půlnoc…

Vzpomínky

Nikdy jsem nepochopila, proč lidem tolik záleží na půl-nočním polibku. Vždyť to mohou dělat po celý rok, ne jen na Silvestra. Je pravda, že jsem ještě neměla pořádný vztah. Vždycky se radši držím vzadu nebo jsem se svými blízkými. Nikdy jsem nebyla extrémně společenská. Nedokážu jít za neznámými lidmi a začít se s nimi bavit, natož flirtovat s nějakým klukem! Moje dvě nejlepší kamarádky jsou mým pravým opakem. Každá už má za sebou několik neúspěšných vztahů nebo úletů. Po každém večírku mi vždycky vyprávějí o svém novém objevu. Já pokaždé jen tiše závidím. Asi bych je měla najít, abychom mohly Nový rok přivítat spolu.

2018… Jaké to asi bude? Už mi bude sedmnáct. Řekla jsem si, že v sedmnácti začnu chodit do různých klubů. Potom budu jako ty holky z televizních seriálů, které jsou vždy perfektně nalíčené, mají spoustu nápadníků a celá škola je obdivuje. No dobře, takhle to asi nebude, ale je to hezká představa, nebo ne?

Prodírám se davem lidí ve snaze najít své známé, ale jako by se po nich slehla zem. To je tak typické! Nikdy to nemůže být tak, jak se domluvíme. Je pravda, že bych už měla být samostatnější. Stoupnu si na špičky a rozhlídnu se kolem. Je tu snad celé město. Najít v tomhle davu dvě puberťačky bude asi hodně náročné. Vtom uvidím Evu, svou nejlepší kamarádku. Známe se už od mateřské školky. Pamatuju si, jak za mnou jednou přišla a začala mě tahat za vlasy. Prý je chtěla mít taky tak dlouhé. A pak se z nás staly kamarádky na život a na smrt. Někdy bych se tam vrátila. Všechno bylo tak jednoduché. Žádné starosti, nedorozumění a hlavně žádná škola! Mateřská školka. Proč to ve „velkém světě“ nemůže fungovat stejně?

„Evo!“

Chci za ní jít, ale pak si všimnu kluka, který ji objímá. Jsem trochu naštvaná, protože jsme se dohodly, že půlnoc oslavíme spolu a pak přespíme u Alice. Ta by tu přece někde měla být! Začnu se rozhlížet kolem sebe, jestli někde neuvidím její blond vlasy vždycky stažené do perfektního culíku, ale marně. Nakonec si jen hlasitě povzdychnu. To se na mě musí pokaždé vykašlat?

11

10

Sakra! Už začali počítat a já jsem pořád sama.

9

Zaplaví mě vlna paniky a mám slzy v očích.

8

7

Nemá to cenu… Otočím se čelem k místu, kde by měl být ohňostroj, a čekám. Vždyť to nevadí. Oslavíme to později. Holky budou mít určitě hodně historek, které mi budou vyprávět. Říkáme si všechno. Jsem ráda, že jsem našla tak skvělé a upřímné kamarádky.

6

5

Otřu si slzy z očí a spolu s ostatními se pustím do odpočítávání.

4

3

Stejně jsem chtěla být sama.

2

„Anno!“ zakřičí někdo a pevně mě chytne za ruku.

1

„Všude tě hledám. Šťastný Nový rok,“ řekne a políbí mě.

0

Kolem nás křičí lidé. Pískají a sledují ohňostroj. Jsou tak blízko, ale je to, jako bych tam byla jen já a…

Současnost

Loňský Silvestr… Tak nerada na něj vzpomínám. V tu dobu jsem byla tlustá jako prase. Vůbec nechápu, co na mně tehdy Adam viděl. Nerozumím tomu, proč… Vzpomínka na náš rozchod mi vžene slzy do očí. Proč? Proč? Proč?!

Protože holky jako ty nemá nikdo rád.

Holky jako já?

Chudinky, co neustále brečí. Tak už se konečně vzchop a přestaň bulet, protože já tě litovat nebudu.

Ty ne, ale…

Ale? Ty si myslíš, že na tebe někdo čeká? Že na tobě někomu ještě záleží? Akorát tu zabíráš místo.

Nikomu na mně nezáleží. Jen tu zabírám místo. Zatřesu hlavou, abych se toho hlasu zbavila, ale nepomáhá to. Ta slova vycházejí z mé hlavy a vzduchem se šíří do všech stran.

Vzpomínky

Po chvilce se odtáhnu. Přede mnou stojí Adam. Jeden z nejhezčích kluků na škole. To musí být nějaký omyl. Vždyť jsme se nikdy ani nebavili! Nechápavě se na něj dívám.

„Tak co? Užíváš si večer?“ zeptá se ledabyle. Je vidět, že už má něco vypito.

„Jo, skvělý! Jsem tady s kamarádkama. Alice a Eva, znáš je?“ řeknu a zrudnu. Nikdy jsem nepochopila, proč jen mně musí zrudnout i uši, když se stydím. Ještěže je tma a mám rozpuštěné vlasy. Teď už jen doufat, že nezačnu koktat.

„Jo, o tý blondýně jsem už slyšel. Hele, nepůjdeme támhle? Skoro tě neslyšim,“ ukáže na okraj náměstí, kde se povaluje skupinka opilých puberťáků.

Přikývnu a následuju ho. Po cestě míjíme spoustu lidí z naší školy. Většinu z nich znám jen z vyprávění nebo od vidění z chodby. Je tu také pár maturantů i těch, kteří k nám už dávno nechodí. Když se prodíráme davem, omylem do někoho strčím a vyleju mu pivo. Po cestě potkáváme i některé Adamovy kamarády. Adam je – stejně jako já – teprve ve druháku, ale přesto ho všichni zdraví, poplácávají po zádech nebo mu gratulují k jeho skvělému výkonu v posledním hokejovém zápase. Cítím se trochu trapně, protože mě hokej vůbec nebaví a nic o něm nevím, tak se jen usmívám a modlím se, abychom konečně byli sami. I když… Co budeme dělat, až budeme sami? O čem si spolu budeme povídat? Je to jenom nějaký novoroční vtip? Sakra! Sakra! Začnu lehce panikařit a doufám, že potkáme ještě tak sto lidí! Je 00.08, za necelou hodinu mám sraz s Alicí a Evou, takže kdyby si s každým povídal deset minut, vůbec nestihneme být spolu sami a já se nebudu muset ztrapňovat…

Ne! Musím se uklidnit, vždyť přece o nic nejde! A když to bude jen vtip, budu dělat, jako že mi to bylo celou dobu jasné. Zhluboka se nadechnu.