Příliš mladej pro život

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Marek Otta

Příliš mladej pro život – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Na cestě za vydáním této knížky stála spousta lidí, kteří si zaslouží poděkování. Ať už to byl můj skvělý knižní tým nebo nadmíru ochotní lidé z Pointy. Ovšem úplně na počátku celého projektu byla podpora lidí, bez kterých byste tuto knížku nikdy nedrželi v rukou. Právě těm patří ten úplně největší dík. Především to jsou: Michael Bartoň, Rudolf Duba, Jaroslav Gbelec, Tereza Janková, Ondřej Máša, Jiří Otta ml., Jiří Otta st., Marie Ottová, Tomáš Otta, Simona Strnadová a Rosťa Waclavek.

Věnování

Pro Terezku a mou rodinu, kteří mě v psaní vždycky podporovali. Pro kamarády, protože naše společný zážitky byly tím nejlepším materiálem pro knížku.

1

Miluju paprsky jarního slunce. Liší se od letních tím, že jsou tak vzácný. Vždycky když se poprvé objeví, cítím, že začíná zase něco novýho. Že je tady nová šance, novej pokus. Možná proto jsem se tehdy vydal do toho nakladatelství. Horký slunce mi muselo dodat odvahu pokusit se o něco tak smělýho. Jinak si to nedovedu vysvětlit.

Nemá cenu rozvádět můj nervózní pozdrav nebo gesta, když jsem se ocitnul uvnitř. Snažil jsem se bejt stručnej a věcnej, jak jen to šlo. Stačí, když vám řeknu, že jsem rozhodně nesršel sebejistým vystupováním a můj třesoucí se hlas na dojmu taky nejspíš nepřidal. Zkrátka, nevypadalo to s mým románem vůbec dobře. Nejspíš byl předurčenej k tomu, aby ho někdo našel za padesát let v temný uličce a já se stal slavným až na prahu svý smrti.

Ne, udělal bych to jinak. Oddělal bych se v sedmadvaceti letech a přidal se do klubu Cobaina, Hendrixe a dalších. Zde odpočívá Kevin Holer, kterej nás opustil ve věku 27 let. I když rozhodně bych nechtěl mít na náhrobku napsaný něco jako „zadusil se zvratky“ nebo „prostřelil si hlavu brokovnicí“. Musel bych vymyslet něco originálního.

Nebudu vám nic nalhávat. Vypadalo to, že nakladatel má ještě míň trpělivosti, než kolik mu zbývalo vlasů na jeho lesknoucí se hlavě. Nejspíš si mě taky zařadil do klubu lidí, co to ve dvaceti sedmi letech odpískají, protože můj román několikrát přirovnal ke hromadě sraček. Jenže já byl neodbytnej. Dodneška nechápu, že jsem neodešel hned po prvním odmítnutí. Nejspíš osud. Říkejte si tomu, jak chcete.

„Pořád nemůžu pochopit, čemu nerozumíte na tom, že vaši knihu zkrátka nevydáme, pane.“

„Měli byste ji vydat. Bude mít úspěch.“

„Hele, poslouchej mě, hošánku. Začínám tě mít plný zuby, víš?“

„Já chci jen šanci. Slibuju vám, že se to bude prodávat. Ručím vám za to, pane.“

„A čím bys mi ty mohl ručit? Myslíš si, že každej, kdo si do šuplíku napíše pár blábolů, může automaticky přijít do největšího nakladatelství v zemi a poprosit mě, ať mu vydám knížku?“

„Ale tohle není pár blábolů. Bude to bestseller.“

„Tohle že bude bestseller? Je mi líto, že tě budu muset zklamat, mladej. Takovýho braku se neprodá ani dvacet výtisků.“

„Mýlíte se.“

„Já? To ty se pleteš, hochu. V téhle branži dělám přes dvacet let a dokážu odhadnout, co se lidem líbí a co ne.“

„Jenže já vím, že se to lidem bude líbit. Nedokážu přesně říct proč. Jen mám ten pocit, tušení. Věřte mi, prosím.“

„Chlapče, poslouchej mě. Nemůžu dát jenom na tušení mladýho kluka, kterej zrovna napsal něco, o čem si myslí, že je to dobrý. To bych brzo skončil na dlažbě.“

„Víte, většina lidí skloní hlavu a svůj sen odloží na neurčito. Pak si žijou svoje životy, který jim samotným ani nedávaj smysl. Já tenhle sen odložit nechci, to je všechno. Chci se prostě pokusit.“

„A taky ses pokusil, ale budeš se muset smířit s tím, že tohle není tvoje cesta. Ta tvá tvrdohlavost a houževnatost mi začíná být trochu sympatická, a tak je mi tě trochu líto. Jenže u tebe je to jednoduchý, kluku. Ty na to prostě nemáš. K tomu, abys byl dobrým spisovatelem, nestačí jen chtít.“

„A proč si myslíte, že zrovna vy jste ten, kterej určuje, jestli na to někdo má, nebo nemá?“

„Proč jsem to já? Možná proto, že právě za mnou jsi přišel, ať ti vydám tu tvoji zpověď.“

„No vidíte, teď jste na to kápl.“

„A na co jsem kápl, hochu?“

„Kápl jste na to, proč tahle knížka bude bestseller, pane.“

„Tahle knížka nikdy žádnej bestseller nebude, protože ti ji nikdo se zdravým rozumem nevydá. Prokristapána, vždyť je to o klukovi, kterej v životě nemá žádnej cíl, žádný nadšení. Vůbec si neví rady, co chce se svým životem dělat, a tak se fláká po hospodách a doufá, že ho potká nějaký štěstí. Jenže nepotká. A tohle se má lidem jako líbit?“

„Jo. Bude se jim to líbit přesně kvůli tomuhle. Protože tohle není jenom zpověď jednoho kluka, kterej si neví rady se svým životem. Je to zpověď celé generace mladých lidí, co v životě ještě pořád nenašli smysl. A každá generace potřebuje takovouhle výpověď. A já vám svou zpověď nabízím, pane. Asi zním pateticky, ale tahle knížka patetická není. Je to život v celý svý nahotě a surovosti.“

„Zase se pleteš, mladej. Lidi nechtěj číst o neúspěšných povalečích. Ani nechtějí číst o sračkách, kterýma se každej den musí brodit. Těch mají dost ve svým podělaným životě. Když přijdou po práci domů, nechtějí si přečíst knížku o klukovi, co ještě nenašel smysl. Chtějí úspěch, peníze, radost. Proč myslíš, že se teď nejvíc prodávají knížky o sebezdokonalení? Protože lidi chtějí být dokonalí. Nestojí o výpověď lidí, co nemají žádnej životní směr. Nestojí o další Kdo chytá v žitě. Ani nechtějí Kerouaca nebo Bukowskiho, jak se perou se špínou ulic. Chtějí Vlka z Wall Street. Tvoje kniha je prostě ošklivý zrcadlo, do kterýho se nikdo nechce podívat. Je mi líto, chlapče.“

2

Bude to přesně šest měsíců, co tenhle rozhovor proběhnul. Pamatuju si to živě a vybavuju si, jak jsem se celej třásl, když jsem vyšel z nakladatelství. Jenomže vám ten rozhovor nemůžu dovyprávět do konce. Strašně bych chtěl, věřte mi. Ale nejde to. Jakmile jsem totiž uslyšel nakladatelova slova, že by to s mojí knížkou přece jen mohl zkusit, přestal jsem poslouchat. Jako kdybych se na celej rozhovor začal dívat odněkud zdaleka. Poslední věc, co si pamatuju, bylo něco o pracovní sebevraždě. Pak už jsem se ocitnul venku a v tu chvíli se můj život navždy nenávratně změnil. A o tom bych vám chtěl vyprávět.

Je hodně těžký sebrat odvahu, přijít za nejprofláklejším nakladatelem v zemi a bez špetky pokory tvrdit, že vaše knížka bude bestseller. Možná jsem působil poněkud arogantně, jenže já to v ten moment prostě věděl. Je to takovej ten pocit, kdy víte, že máte pravdu, ale nemůžete nikomu vysvětlit proč.

Já se mu to přece jen snažil trochu objasnit, i když to nejspíš moc pochopitelný nebylo. Ale nakonec to vyšlo. Někdy je možná důležitý zkusit něco, nad čím byste normálně kroutili hlavou. Připomíná mi to historku, kterou jsem slyšel od Andyho. Andy je můj nejlepší kámoš ze střední, plánovali jsme si spolu byt na vejšce, ale nakonec skončil u vojáků, takže z toho nějak sešlo. I když se jmenuje Andrej, nikdo mu nikdy neřekl jinak než Andy.

„Hele, vymyslel jsem novou taktiku na balení holek.“

„Tak povídej.“

„Prostě si nějakou vytipuju a přijdu za ní na bar. Jednoduše jí řeknu, že nemá cenu dělat nějaký divadlo, páč oba víme, proč jsem za ní přišel. A pak na ni vzápětí vybalím, jestli na to teda vlítnem.“

„Předpokládám, že ti vylije drink do ksichtu nebo ti jednu natáhne.“

„No jo, to se stává. Jenže jenom v polovině případů. V druhý polovině případů skončí u mě v posteli. A to za to stojí.“

Možná tahle balicí taktika úplně nevystihuje to, co jsem vám chtěl vysvětlit. Jen se snažím říct, že občas prostě člověk musí zkusit vsadit všechno na jednu kartu a bejt upřímnej. Buď to vyjde, nebo ne.

Když se teď ohlížím zpátky, nedokážu přesně říct, co mě k takové drzosti vedlo. Ale teď už není čas dívat se zpátky, román je vydanej a poněkud melancholická obálka mojí knihy teď visí v téměř každým knihkupectví. Myslím, že jste na ni už taky museli natrefit. Doufám, že vám celej humbuk kolem tý knížky nepřijde moc protivnej. Abych řekl pravdu, mně už jo.

To mi připomíná, proč vám tohle celý vyprávím. Víte, měl jsem takovej skromnej sen. Stát se slavným spisovatelem. Byl to cíl, pro kterej jsem každej den vstával, ale nikdy jsem si nepřipouštěl, že se může stát. Každej večer před usnutím jsem na tenhle sen myslel. Říkal jsem si, že jestli se jednou vyplní, budu nejšťastnější člověk na světě.

Jenže teď se necítím bejt tím nejšťastnějším člověkem na světě. Necítím se dokonce ani šťastnej. Asi si říkáte, že musím bejt padlej na hlavu. Přece jsem dosáhl toho, pro co jsem celej život vstával z postele.

Ale kvůli čemu mám vstát z postele teď?

3

Jak jsem říkal, uběhlo šest měsíců, co se mi celá věc přihodila. Právě těchhle šest měsíců bych vám teď rád popsal, jestli vás to pořád ještě zajímá.

Nakladatelství se nachází v centru a tramvaje odtud jedou do všech různých koutů města. Ale ten den jsem cítil, že by mi lehká procházka po městě neuškodila. Potřeboval jsem všechno trochu vstřebat. Těžko říct, co se mi honilo hlavou v těch prvních minutách, protože jsem si pořád připadal jako v transu. Jakmile jsem se z toho přece jenom trochu otřepal, řekl jsem si, že bych se o tuhle novinku mohl podělit s lidma, kterým na tom možná mohlo záležet.

Nebudu zastírat, že v ten moment jsem měl opravdovou radost. Je to zvláštní, ale nebyla to radost ani tak ze skutečnosti, že mi opravdu vydají knížku. Byla to radost rodičů, bráchy a všech dalších lidí. Díky jejich radosti jsem se teprve cítil opravdu šťastnej.

Pamatuju si přesně den, kdy jsem každýmu z nich řekl, že píšu povídky. Jako první jsem je dal přečíst bráchovi a napjatě jsem čekal na jeho verdikt. Minuty se mi zdály nekonečný. Nakonec mu tvář rozzářil širokej úsměv a já v tu chvíli věděl, že se mu moje psaní líbí. Znám ho natolik dobře, abych poznal, jestli mě vodí za nos, nebo ne. Právě to byla taková první zkouška. Věděl jsem, že když tohle nadchne aspoň jednoho člověka, mohlo by se to líbit i dalším.

Řekl jsem si, že se ponořím do psaní opravdově. Bez zábran. Chtěl jsem hledat slova všude, kudy chodím. Neřekl bych, že jsem to považoval za svoje poslání; spíš bych to nazval touhou. Naplňovalo mě to, a když jsem pak ulehal do postele, měl jsem pocit, že mám pro co žít. Věděl jsem, že každej den můžu napsat něco novýho, něco jinýho. V momentě, kdy se moje zážitky a pocity objevily na prázdné stránce, mi život připadal krásnej. A i když jsem psal o věcech, který nebyly samy o sobě hezký, přenesení zodpovědnosti na listy papíru mi vždycky přivodilo úžasnej pocit.

Co bylo výsledkem, už teď víte. V třiadvaceti letech jsem se dočkal svýho snu. Co ty na to, Hemingwayi?

A tak jsem si kráčel po Praze a připadal si nesmrtelnej. Měl jsem svět u nohou a hodlal jsem si z něj vzít všechno, co mi náleželo. Měl jsem v plánu vyrazit na životní jízdu a neohlížet se zpátky. Chtěl jsem si užívat života, o kterým jsem tak dlouho snil. A teď se to opravdu dělo. Je mi líto, Kurte, Jimmy a další. Do vašeho slavnýho klubu 27 se nepřidám. Nemám v plánu tenhle mejdan opustit takhle brzo. Aspoň tehdy, když jsem kráčel přes Karlův most, jsem si tuhle možnost nepřipouštěl.

Když jsem po necelé hodině rozjímání a tiché radosti přišel na náš studentskej byt, nebylo o čem přemýšlet. Nastal čas na opravdový slavení. Tentokrát poněkud hlučnějšího rázu.

„Vožerem tě jak hovado, Keve, to ti klidně můžu slíbit,“ uvítal mě brácha.

„Asi se tomu bránit nebudu,“ odpověděl jsem mu s úsměvem.

Trvalo ještě pár minut, než jsme se všichni vypravili. Bylo nás šest. Brácha a další čtyři kamarádi, s kterýma jsem se znal od střední. Kromě bráchy jsem si nejvíc rozuměl s Mikem, protože máme celkem podobný povahy a aspoň tehdy jsme se na spoustu věcí dívali stejně. Všichni jsme si ale byli hodně blízký a věděli jsme, co od sebe navzájem čekat. Právě proto jsem tušil, že se domů nevrátíme dřív než ráno. A byl jsem za to rád.

4

Hodiny ukazovaly asi půl desátý ráno. Otevřel jsem oči a nevnímal nic než strašně ostrou bolest, která mi projela hlavou. Rychle jsem je zase zavřel. Zkusil jsem to znovu, tentokrát o poznání pomaleji. Výsledek byl stejnej. Převrátil jsem se na druhej bok se zjištěním, že nutně potřebuju ještě pár hodin spánku, a pokusil jsem se znova usnout.

Nešlo to. Když se mi po asi dvaceti minutách usilovnýho snažení opravdu podařilo zabrat, bylo to nakonec zbytečný, protože mě zanedlouho probudila žízeň. Slunce ukazovalo poledne a mně bylo jasný, že musím tu svou línou prdel vytáhnout z postele, ať se děje cokoliv. Musel jsem do školy s vědomím, že mě kocovina ze včerejší noci nejspíš nehodlá opustit.

Asi jste si nemysleli, že hned druhej den potom, co mi nakladatel schválil vydání knížky, přestanu chodit do školy, že ne? Taky mi to přijde krutý, jenže co naplat, možná se opravdu prodá jenom dvacet výtisků a pak bych musel děkanovi vysvětlovat, že génius jako já přece jen potřebuje něco tak zbytečnýho, jako je škola.

Nejdřív jsem ale navštívil koupelnu. Moje zjevení v zrcadle na mě neudělalo zrovna valnej dojem. Rudý, popraskaný oči, asi dvakrát menší než obvykle. Mastný vlasy, bledej obličej, pachuť v ústech. Modřina na rameni a boule na čele. Když jsem tohle všechno zpozoroval, nemohl jsem si pomoct. Přemohl mě hořkej úsměv.

Na jídlo jsem neměl čas. Můj žaludek ale stejně nebyl připravenej cokoliv strávit. Navlíknul jsem na sebe nějaký hadry, párkrát požvýkal zubní pastu a vydal se do školy. Hlavou mi problesklo, jestli včerejší noc stála za tyhle muka.

Hned jak jsem vyšel ze dveří, omráčilo mě denní světlo. Hlava zabolela a já znechuceně sklopil přivřený oči směrem k chodníku. Šel jsem nejistou chůzí, která jasně značila, že ještě nejsem úplně ve svý kůži. Než jsem vstoupil do tramvaje, modlil jsem se, abych si mohl sednout. Bylo by to alespoň chvilkový vysvobození z marnosti dnešního dne.

Všechny místa plný. Smířil jsem se se svým smutným osudem a asi pětadvacet minut jsem přečkal na nohách, který mlely z posledního. Konečně jsem se ocitl v budovách školy. Jenže po usednutí do lavice jsem si uvědomil krutou pravdu. V tomhle žalostným stavu budu muset absolvovat zhruba pět hodin. Pět hodin, během nichž se ode mě čeká, že se budu soustředit na výuku a ochotně zodpovím jakoukoliv otázku. V takovým rozpoložení jsem si to nedokázal úplně představit.

Po několika minutách poslechu přednášky o viktoriánských básnících jsem usnul. Náš profesor literatury byl třída a můj náhlej spánek rozhodně nebyl protest proti němu, jenže ani jeho poutavý vyprávění mě nedokázalo udržet při smyslech. Posluchárna byla naštěstí obrovská a já si strategicky vybral místo co nejdál od katedry, takže jsem mohl celkem s klidem zavřít oči, aniž si toho někdo vůbec všiml.

Všechny přednášky probíhaly v podobným duchu. Na seminářích to ale bylo horší. Tam jsem se totiž opravdu musel tvářit, jako že se snažím alespoň nějaký informace vstřebat.

Pořádně si nevzpomínám, jak zbytek dne probíhal. Nicméně cíl, ke kterýmu jsem celej den vzhlížel, se konečně stal realitou. Vlezl jsem si zpátky do postele a byl jsem ten nejšťastnější člověk na světě. Na to, že se mi včera podařilo přesvědčit nakladatele k vydání románu, už jsem úplně zapomněl. V hlavě mi pořád blikala jenom jediná otázka. Stála včerejší noc za tohle všechno?

Pak se do pokoje přiřítil Mike.

„Kámo, vzpomínáš si, jak jsem včera omylem vrazil jednu Maxovi?“ zařval na mě s úsměvem přes celej ksicht. Chvilku mi trvalo, než jsem si ten okamžik vybavil, ale pak už jsme se oba zhroutili v záchvatu neustávajícího smíchu.

Takhle to pokračovalo asi hodinu. Stáli jsme v pokoji a vyprávěli si historky z minulé noci. Každej si to pamatoval trochu jinak, ale vždycky jsme tomu nakonec dokázali dát přesnou podobu. Dokonce jsem se dozvěděl, jak jsem přišel k modřině na rameni a bouli na čele, ale to bych tady nerad rozváděl. Holt jsem nebyl úplně střízlivej a moje tělo mě neposlouchalo zrovna tak, jak bych si přál. Nejspíš jsem opravdu vypil víc piv, než by člověk měl.