První roky

Bitva na Hackhamské pláni

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.egmont.cz

www.albatrosmedia.cz

John Flanagan

Hraničářův učeň

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2016

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2017

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,
Na Pankráci 30, 140 00 Praha 4,
v Praze roku MMXVII jako svou 5126. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Early Years. The Battle of Hackham Heath přeložil Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

E-book konverzi provedl Art D – Grafický ateliér Černý, s. r. o.

E-book konverze © Art D – Grafický ateliér Černý, s. r. o

ISBN tištěné verze 978-80-252-3923-0

ISBN e-knihy 978-80-252-4009-0 (1. zveřejnění, 2017)

TS 14. První vydání

www.egmont.cz

www.albatrosmedia.cz

Věnováno opět Leonii.

Obsah

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Epilog

O autorovi

Knihy Johna Flanagana

Jedna

U tunelu bylo vlhko, zima a tma.

Halt sice nebyl vysoký, ale přesto se musel sehnout a rameny drhnul o hrubé, nezpevněné hliněné stěny po obou stranách. Před ním šel horník a v ruce držel lampu, jejíž mihotavý plamen vrhal kalnou žlutou záři prokládanou groteskními stíny.

„Jak hluboko jsme pod zemí?“ zeptal se za Haltovými zády Crowley. Halt si pomyslel, že jeho hlas zřejmě tlumí zatuchlý vzduch, ale i tak v něm zaslechl stopu neklidu. Crowley podobně jako on takovéto sevřené, stísněné prostory nesnášel; mnohem raději měli čistý svěží vzduch lesa a polí nad zemí. Jak mohli horníci v těchto podmínkách pracovat, bylo nad Haltovo chápání.

Horník se k nim na chvilku otočil tváří. „Asi patnáct stop,“ odpověděl. „Klesáme od chvíle, co jsme vešli do tunelu. Už to není daleko.“

Halt po těch slovech ucítil, jak na něj doléhá ohromná tíha půdy a jílu nad jeho hlavou. Hruď se mu svírala a těžko se mu dýchalo. Cítil, jak se mu srdce rozbušilo rychleji, a zastavil se, dýchal pomalu a zhluboka a čekal, až se mu uvolní napjaté končetiny a tělo. Čím dřív odsud zmizí, tím bude raději. Crowley si nevšiml, že se Halt zastavil, zezadu do něj vrazil a zamumlal omluvu.

„Pozor na výdřevu,“ zabručel horník a mávl rukou k dřevěným trámům, které podpíraly stěny a strop tunelu. „Když jednu z těch fošen uvolníte, strhnete na nás celej strop.“

Oba hraničáři se zase dali do chůze a dávali si dobrý pozor, aby nezavadili o trámy. Haltovi připadalo, že k nim z dálky doléhá slabé zvonění kovu o kámen. Chvíli si říkal, že se mu to asi jenom zdá, ale horník mu to potvrdil.

„To jsou naši chlapi,“ prohodil. „Slyšíte, jak rubou? Rozšiřujou štolu pod hradbama.“

Zase vyrazil chodbou a oni honem spěchali za ním, nechtěli zůstat mimo malou kaluž světla vrhaného lampou. Řinčení sílilo. Neznělo však, jako by se horníci oháněli krumpáčem moc usilovně, a Halt něco v tom smyslu poznamenal.

Jejich průvodce se nevesele zasmál. „Nemůžete do skály bušit hlava nehlava,“ prohlásil. „Jinak by došlo k závalu. Musíte na to jít pomalu a vytrvale.“

Halt vepředu zahlédl malý kroužek žlutého světla. Jak pokračovali v chůzi, kroužek byl čím dál větší a jasnější. Nakonec došli do širší štoly vedoucí kolmo k tunelu. Vytvářela křižovatku ve tvaru písmene T, byla důkladně vyztužená dřevěnými trámy a pokračovala asi šest nebo sedm kroků na obě strany od tunelu.

Strop tu byl vyšší a nacházel se alespoň tři stopy nad Haltovou hlavou. Vydechl úlevou, narovnal se a protáhl si ztuhlá záda a ramenní svaly. Slyšel, jak Crowley dělá to samé.

„Jsme pod hradbami?“ zeptal se velitel hraničářů.

Horník přikývl. Ukázal na masivní kus žuly trčící ze stěny pod jílovitým stropem tunelu. Balvan měl tvar kvádru – zjevně ho opracovala lidská ruka. Všude kolem něj a pod ním byly umístěny dřevěné trámy, které ho podpíraly.

„Tadyhle začínají základy hradeb,“ řekl horník. Zvedl lampu o něco výš a hraničáři spatřili, že po stropě štoly, ve které stáli, se táhne celá řada opracovaných balvanů. Na místě je držela další pevná výdřeva.

Řinčení, které před jejich příchodem do štoly znatelně zesílilo, nyní ustalo a ze stínů po jejich levé ruce se vynořila sehnutá postava. Není potřeba se tady sklánět, pomyslel si Halt. Bylo tam dost místa pro hlavu. Ale možná se jednalo o zvyk zrozený z dlouhé praxe a mnoha let strávených v podzemních štolách a tunelech.

Nově příchozí se zastavil a kývnutím pozdravil jejich průvodce. Pak se na pár vteřin zvědavě zahleděl na oba hraničáře. Věděl, co jsou zač – všichni horníci to věděli –, ale v podzemí byl zvyklý vídat jen jiné horníky a kopáče oblečené v kožených zástěrách a kapucích chránících jejich oblečení před bahnem a špínou v tunelu. Tihle dva v šedo-zelených skvrnitých pláštěnkách a se zbraněmi za pasem byli tady dole něčím docela novým.

„Brýtro, Alwyne,“ pozdravil. „Brýtro, hraničáři.“

Halt s Crowleym mu také popřáli dobré jitro, i když Halt neměl ponětí, jak si někdo mohl hluboko pod zemí udržet přehled o tom, jaká je zrovna denní doba.

„Brýtro, Dafyde. Už to máte?“ zeptal se jejich průvodce.

Nově příchozí několikrát přikývl. „Už to skoro je. Ještě trochu kopání a trochu výdřevy – asi tak patnáct minut. A pak sem můžeme nanosit hořlaviny.“

Štola, ve které stáli, byla vydřevena mnohem důkladněji než tunel, jímž přišli. Halt předpokládal, že oválný tunel byl dost nízký a úzký na to, aby se stěny nezřítily. Jenže tahle štola byla širší, a tak bylo potřeba mnohem víc fošen a rámů, které by podepřely strop a mohutné základní kameny hradeb nad nimi, odkryté po celé délce štoly. Jen co na to pomyslel, sevřela se mu hruď a zaplavila ho vlna nesmyslného strachu. Věděl, že jestli ten strach rychle nepotlačí, mohl by se proměnit v děs – slepou nezvladatelnou paniku. Zase se přinutil uvolnit napjaté tělo, počínaje prsty, zápěstími a pažemi, a tělem se mu pozvolna šířil pocit klidu. Zpomalil dech a zhluboka nabíral vzduch do plic. Cítil, že srdce už mu v hrudi nebuší tak zběsile.

„Nevím, jak si na to můžou zvyknout,“ zamumlal směrem ke Crowleymu.

Alwyn se uchechtl. „Když jste celej život zalezlí v šachtách, tak už vám to ani nepřijde.“ Mávl rukou do tmavé šachty, ve které stáli. „Pod zem jsem začal chodit už v deseti letech,“ pokračoval. „Tohle je pro mě jako pěkná velká louka.“

„No nevím,“ zakroutil hlavou Crowley.

Alwyn povytáhl obočí. Věděl, že většina lidí se bojí chodit do tunelů, ale on a jeho chlapi na to byli zvyklí. Když tunel správně vykopali a pevně vydřevili, nehrozilo žádné nebezpečí. Ukázal na zem pod základním kamenem.

„Sem nanosíme chrastí, dříví a hořlaviny,“ řekl. „A pak je zapálíme. Oheň zničí výdřevu, takže se strop zřítí. Pak přijde ke slovu příroda a část hradby přímo nad stropem se propadne do štoly. A s ní se zřítí i okolní stavby.“

„Kdo zapálí oheň?“ zeptal se Crowley. Spolu s Haltem byl pověřen zničením hradu Gorlanu a doufal, že to neznamená, že bude muset osobně zažehnout oheň. Alwyn jeho obavy rychle rozptýlil.

„Radši to udělám já,“ odpověděl. „Až se oheň rozhoří, bude tady kouř a tma. Bylo by snadný ztratit směr a zabloudit. Já jsem na to zvyklej, takže si to vezmu na starost.“

„Dobře,“ kývl Crowley. V jeho hlase byla jasně patrná úleva.

„Je to celkem podívaná,“ řekl jim Alwyn. „Dlouho to vypadá, že se nic neděje, chápete. A pak začne hradba povolovat, zdivo popraská a potom to jde celý dolů.“

„Myslím, že tou dobou chci být raději nahoře na povrchu,“ poznamenal Halt.

Alwyn na něj nevesele pohlédl. „To je jedině rozumný. A teď bysme se tady chlapům neměli plíst, aby sem mohli nanosit dříví na oheň.“

Halt a Crowley si vyměnili pohledy. Uvědomili si, že tihle chlapi vědí, jak na to. Bylo by zbytečné na ně dohlížet, až začnou budovat hranici. V takových případech bývá lepší nechat jiné dělat svou práci.

„Vrátíme se na povrch,“ řekl Halt a Crowley dal Alwynovi znamení, aby je vyvedl ze štoly.

Pár minut nato vyšli z podzemí na jasné sluneční světlo. Oklepávali si z pláštěnek vlhký jíl a hlínu a po tmě v tunelu mžourali jako krtci.

Čerstvý lesní vzduch byl příjemnou změnou oproti vlhkému zatuchlému vzduchu, který dýchali v podzemí, prosycenému pachem mokrého jílu, čerstvě vykopané hlíny a pronikavým kouřem olejových lamp.

Crowley se rozhlédl doleva i doprava a našel očima místa, kde začínaly další dva tunely. „Je potřeba podívat se i do těch ostatních?“

Alwyn zavrtěl hlavou. „Jsou stejný jako tenhle.“

Zdálo se, že Crowleymu se trochu ulevilo. „A co hlavní hradní budova?“ zeptal se a ukázal na vysokou vznešenou věž obklopenou hradbami. „S ní provedeme to samé?“

„Pod ni nemusíme razit tunel,“ odpověděl Alwyn. „Prostě v ní založíme oheň a necháme ho hořet. Až shoří stropní trámy a podlahy, zbylý zdivo bude oslabený žárem a taky tím, že ho zevnitř nebude podpírat dřevo.“ Otočil se a ukázal na trebuchet stojící pětadvacet kroků daleko. Obléhací stroj se krčil jako nějaké zlovolné pravěké zvíře a natahoval jim nad hlavy své dlouhé vrhací rameno se dvěma klouby.

„A pak to do ní několikrát napereme tímhle pekelným strojem. Pár pořádných šutrů by mělo oslabenou věž docela pěkně rozbořit.“

„Pěkně?“ opakoval Crowley. „Zvláštní volba slov.“ Trochu smutně se zadíval na hrad. „Je překrásný,“ řekl potichu. „Škoda že ho musíme zničit.“

Když se Morgarath, bývalý baron z Gorlanského léna, stáhl na jih po neúspěšném pokusu ovládnout království, princ Duncan rozhodl, že jeho hrad musí být zbořen, aby vzbouřenému baronovi nezbylo v kraji žádné útočiště, které by mohl využít.

„Není překrásný,“ namítl Halt. „Je to zlé místo, kde se děly zlé věci. Jsem rád, že bude brzy zničený. Máte to u nás,“ dodal směrem k Alwynovi.

Horník pokrčil rameny. Alwyna a jeho četu zapůjčil Duncanovi král sousední Celtiky, kde celý život dobývali z podzemních hlubin stříbro a cín.

„Práce jako práce,“ prohodil. „Ale těšíme se zpátky domů.“ Odvrátil pohled, zaclonil si oči a podíval se na ústí druhých dvou tunelů. „Vypadá to, že už taky nosí dříví na oheň.“

Hraničáři se podívali stejným směrem jako on. U každého tunelu viděli postavy v zablácených kožených šatech, jaké měli všichni horníci, jak tahají do podzemí otepi dříví a třísek. Třetí skupina začínala nosit podobné otepi do tunelu, ze kterého před chvilkou vyšli.

„Do hodiny to bude připravený,“ řekl Alwyn. „Pak zapálíme oheň.“

Choval se trochu odměřeně. Provedl vznešené návštěvníky tunelem, jak žádali. Zdrželo ho to přinejmenším hodinu a on se nemohl dočkat, až se zase pustí do práce, strhne hradby Gorlanu a vyrazí zpátky k domovu.

„Můžeme si zatím něco sníst,“ řekl Crowley a pohodil hlavou k místu, kde se s Haltem předchozího dne utábořili.

„Jak chcete,“ pokrčil rameny Alwyn. „Já začnu připravovat hranici v hlavní věži.“

Oba hraničáři vykročili ke svému malému tábořišti. Crowley si za chůze zamyšleně smetl z ramene kus zaschlého jílu.

„Kdo chce být horník, asi na to musí mít náturu,“ poznamenal. Pořád ještě myslel na tmavý stísněný tunel, ve kterém před chvílí byli.

Halt se ponuře usmál. „Mám dojem, že to samé se říká o hraničářích.“

Dva

Oba hraničáři seděli před malými jednomístnými stany a přehrabovali se v zásobách. Měli čerstvý bochník chleba, který si ráno přinesli z kuchyňského stanu horníků, a zbytky kuřete od včerejší večeře. Táborový oheň ještě doutnal – když vstali, nahrnuli uhlíky na hromádku, aby nevyhasl. Halt přiložil pár větviček a drobných třísek a zase ho rozfoukal. Pak položil na žhavé uhlíky vedle ohně potlučenou konvici a dal vařit vodu na kávu.

Když voda vesele zabublala, přihodil do ní pár hrstí kávy a odtáhl konvici od ohně. Crowley mezitím saxonským nožem nakrájel kuře a položil plátky na dva dřevěné talíře.

„Chceš paličku?“ zeptal se Crowley.

Halt přikývl. Paličky měl z kuřete nejradši.

„Smůla. Máme jen jednu a tu sním já.“

Halt se na něj pátravě podíval. „Tak proč se mě ptáš?“

Crowley pokrčil rameny. „Vždycky je možnost, že řekneš ne a já budu vypadat velkoryse.“

Halt zakroutil hlavou. „To asi sotva.“ Uchopil talíř, který mu podával Crowley. Byla na něm hromádka plátků z kuřecích prsou a stehna. Crowley si vzal z vlastního talíře jedinou zbývající kuřecí paličku a pustil se do ní svými zuby.

„Paličky jsou z celého kuřete nejlepší,“ prohodil zvesela.

Halt se na něj zaškaredil. „Nemusíš mi do rány přisypávat sůl,“ zabručel. Popravdě řečeno, kuřecí maso, které jedl, se přímo rozplývalo na jazyku. Bylo dobře upečené, chutné a šťavnaté. Jenže on by radši paličku. Utrhl z bochníku kus chleba a zabalil do něj tlustý plátek kuřecích prsou. Několikrát si pořádně kousl, pak si nalil hrnek kávy a ještě si do tmavé vonící tekutiny přidal poctivou porci medu. Usrkl a slastně vzdychl.

„To je život,“ poznamenal. „Dobré jídlo, dobré počasí a my můžeme vysedávat na sluníčku a dívat se, jak ostatní lidi dřou.“

„Má to svůj půvab,“ souhlasil Crowley. „Musím říct, že pamatujeme krušnější časy.“

Halt přikývl. Minulý rok byl hodně náročný, odevšad jim hrozilo nebezpečí. Všechno vyvrcholilo právě tady, před hradem Gorlanem, kde Duncan konečně srazil Morgaratha na kolena. Halt se rozhlédl po krajině, kde opět zavládl mír, a zaposlouchal se do bzukotu včel v květinách a ševelení mírného vánku v korunách stromů.

Mír, pomyslel si. Bylo třeba ho opatrovat a těšit se z něj. Pak svraštil čelo. Až Morgarath znovu shromáždí armádu, mír nejspíš brzy skončí. Vzbouřený baron uprchl z hradu Gorlanu, kde ho obléhal Duncan se skupinou věrných baronů, a zmizel na rozeklanou, nevlídnou a nepřístupnou náhorní plošinu Deštných a temných hor v jihovýchodním koutě království. Na náhorní plošinu se chodilo úzkou strmou cestou, které se říkalo průsmyk Tří stupňů. Průsmyk hlídali Morgarathovi vojáci, takže Araluenci neměli ponětí, co baron chystá.

„Kdy asi udělá Morgarath další krok, co myslíš?“ zeptal se Halt.

Crowley přestal přežvykovat a pohlédl na něj. „Určitě nějaký další krok udělá?“

„Lidi jako Morgarath pokaždé udělají další krok. On nebude navěky trčet v těch horách. S tím se nespokojí. Nenávidí Duncana. A mě. A tebe.“

„Je schopný velké nenávisti, ale myslím, že teď o něm nějakou dobu neuslyšíme. Spousta baronů ho přestala podporovat, když se mu postavil Duncan. Možná se z toho vyvlékl, ale skutečnost, že se stáhl do hradu a pak uprchl, ho v očích mnoha baronů připravila o důvěryhodnost.“

„Pořád jsou tu takoví, kteří by ho chtěli za krále,“ připomněl mu ponuře Halt. „A spousta takových, kteří se nepřiklonili ani na jednu, ani na druhou stranu a čekají, kdo bude mít nakonec navrch.“

Crowley se zašklebil a pak vzhlédl. „No, zdá se, že tady už jsme skoro hotoví,“ řekl a ukázal částečně obranou kuřecí kostí k ústí tunelu, kde stál Alwyn a mával na ně. „Vypadá to, že Alwyn je připravený zapálit oheň.“

Hodil kuřecí kost do křoví, zvedl se a otřel si ruce o přední stranu kazajky.

Halt vrhl mrzutý pohled za paličkou. „Pořád na ní byla spousta masa,“ poznamenal.

Crowley se zazubil. „Jestli chceš, můžeš ji dojíst.“

„Potom co jsi ji ohryzával ty? Ne, díky.“

Crowley roztáhl ruce, jako by nevěděl, co mu vadí. „Jestli ji nechceš, tak si přestaň stěžovat.“

Halt se taky zvedl a zakroutil hlavou. „Jde mi o to, že pokud si vezmeš poslední kuřecí paličku, tak máš svatou povinnost ji sníst. Celou.“

Úsměv jeho druha se rozšířil. „Život je pes,“ řekl bez nejmenší stopy pokání.

Halt si odfrkl a společně vyrazili ke vchodu do dolu, kde na ně čekal Alwyn.

„To byla rychlost,“ řekl Crowley. Nečekali ani hodinu.

Alwyn sešpulil rty. „Práce nám jde rychleji od ruky, když se nemusíme starat o turisty.“

Hraničáři si vyměnili pobavený pohled. Bylo jim jasné, že těmi „turisty“ myslel je dva. „Zdá se, že na zdvořilosti si v dolech moc nepotrpíte,“ poznamenal Halt.

Alwyn k němu bez mrknutí obrátil pohled. „Na zdvořilosti nemáme čas. Vzít pořádně za práci. Tak to u nás chodí.“

„A je to tak správně,“ souhlasil Crowley. Ukázal na ústí tunelu napravo od nich. „Předpokládám, že tamhleta červená vlaječka znamená, že už jsou připravení?“

Alwyn přikývl. Pod rohy hradeb vedly tři tunely. Oni stáli u prostředního, takže viděli na další dva. U jednoho i druhého byl do země u vchodu zabodnutý červený praporek.

„Brzy zapálíme oheň v tunelech,“ řekl. „Ale nejdřív podpálíme věž.“

„To je rozumné,“ přikývl Halt. „Byla by hloupost chodit mezi hradby, které se mají každou chvíli zřítit.“

Alwyn zamručel, pak si zastrčil prsty do úst a pronikavě hvízdl. Brána i padací most byly otevřené a mezerou ve hradbách viděli hraničáři spodní část hlavní věže. Čekalo tam několik horníků s hořícími pochodněmi v rukou. Na Alwynovo znamení zaběhli do budovy. Po chvíli z ní vyběhli a spěchali k bráně. Pár minut se nedělo nic a potom se z úzkých štěrbin a oken hlavní věže začal valit kouř.

Za sebou uslyšeli vrzání kol a práskání bičů. Otočili se a uviděli, jak několik volů táhne trebuchet kupředu, blíž ke hradbám. Několik dní před jejich příjezdem ho sem dopravili vojáci z Araluenského léna. Dělostřelci, kteří ho obsluhovali, zastavili velikou zbraň na příhodném místě a začali vypřahat voly. Kola pojízdné plošiny zaklínili dřevěnými špalky a pak ji ještě zatížili pytli s pískem, aby se trebuchet nehnul z místa. Potom začali točit rumpálem a natahovat kratší konec vrhacího ramene proti tahu silného krouceného lana.

„Ještě chvilku potrvá, než ho budeme potřebovat,“ poznamenal Alwyn. Vytáhl červený praporek z půdy u ústí tunelu a zamával jím nad hlavou sem a tam. Horníci u druhých dvou tunelů mu podobným způsobem odpověděli, potom mu jeden z jeho mužů podal hořící pochodeň a Alwyn se vrhl k ústí tunelu. Ještě se zastavil a se stínem úsměvu se otočil k oběma hraničářům.

„Určitě nechcete jít se mnou?“

„Určitě ne. My turisti už bychom vás nechtěli déle zdržovat,“ řekl mu Crowley a horník se otočil a zmizel uvnitř. Mihotavé světlo pochodně se rychle ztratilo ve svažujícím se tunelu.

Halt viděl, jak horníci u druhých dvou tunelů položili červené praporky na zem a s plápolajícími pochodněmi v rukou vběhli do podzemí. Rozhlédl se, našel si šikovný pařez a sedl si na něj.

„Nemá smysl tady postávat,“ prohlásil. „Hádám, že to chvíli potrvá.“

Měl pravdu. Alwyn zmizel na dobrých dvacet minut. Hraničáři věděli, že projít tunelem do štoly, kde bylo rozmístěno dříví na oheň, trvalo sedm nebo osm minut.

Halt zalétl pohledem nalevo od sebe a uviděl, jak z ústí jednoho tunelu vybíhá horník. Muž se sehnul a zabodl červený praporek do země, aby dal najevo, že svou práci dokončil. Pár minut nato se z prostředního tunelu vynořil s kašláním Alwyn. S ním se z tunelu vyvalilo mračno řídkého kouře. Pohlédl na červený praporek třepetající se u vchodu do druhého tunelu a spokojeně zamručel. Zabodl do země svůj vlastní a pak se všichni otočili ke třetímu tunelu. Po jedné, dvou minutách se z ní vynořila postava a také zapíchla svůj praporek.

„Teď musíme počkat,“ řekl Alwyn.

Chvíli se zdálo, že pod hradbami se neděje nic, zato v hlavní věži se prudce rozhořel oheň. Z oken a dveří už se nevalil jen kouř, ale i plameny.

Potom Halt zaznamenal, že ze země mezi nimi a hradem stoupá na několika místech dým.

„Větrací průduchy,“ vysvětlil Alwyn, když si všiml, kam se dívá. Pak se z ústí levého tunelu vyvalil těžký kouř a pár minut nato se u dalších dvou tunelů stalo to samé.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se Halt.

Horník pokrčil rameny. „Chvíli,“ odpověděl, ale hraničářům to samozřejmě nic moc neřeklo.

Když Halt viděl, jak se z tunelu kouří, začal nedočkavě přecházet sem a tam, ale teď si sedl zpátky na pařez. Crowley seděl v měkké trávě, opřený zády o stromek.

Z tunelu se pořád valil kouř a každou minutou byl hustší. Za hradbami burácel v hlavní věži požár a získával na divokosti i na síle.

„Tam je aspoň něco k vidění,“ bručel Crowley. Navzdory Alwynovu varování čekal, že se s hradbami stane něco zajímavého – ne jenom kouř valící se z tunelu a větracích průduchů. V případě hlavní věže měl alespoň zřetelný dojem, že se něco ničí, že se něco doopravdy děje.

„No tak,“ mumlal si velitel hraničářů.

Alwyn na něj úkosem pohlédl. „Horník musí mít trpělivost,“ poznamenal.

Crowley podrážděně zavrtěl hlavou. „Já nejsem horník a nemám trpělivost. Chci vidět, jak jde ta hradba dolů.“

A sotva to dořekl, přání se mu splnilo.

Z podzemí vyšlo hluboké zarachocení. Cítili ho skrz půdu. Potom se v hradbách udělala mohutná zubatá trhlina, od země až k cimbuří, a část zdi se zbortila, sesunula se k zemi, když se propadly její základy.

Trhlina se rozšiřovala a hradba nalevo i napravo od ní se vyboulila směrem ven, nejdřív se rozlomila na dva veliké kusy a ty se pak rozpadly na několik menších.

Hradba se s burácejícím rachocením skácela a proměnila v hromadu kamení. Od vzdálenějšího rohu k nim dolehlo další zarachocení a na povrchu hradby se objevila nová trhlina. Když se hradba zřítila, větrací průduchy začaly zase chrlit kouř.

V tu chvíli se propadla hradba nad třetím tunelem. Pukla, naklonila se směrem ven a zřítila se s rachotem jako při zemětřesení. Z ústí tunelu a větracích průduchů se vyvalil další dým.

Během pár minut se tři ze čtyř hradeb Gorlanu zřítily a při tom se rozpadly na menší kusy.

Nad zničený hrad, někdejší chloubu království, stoupala mračna prachu a kouře. V jednu chvíli tam ještě stál, pevný a silný, a v další chvíli se jim zbortil před očima.

„No,“ uzavřel Crowley, „tak to bychom měli.“

Tři

Hlavní síň hradu Araluenu byla jako moře barev, světla a hluku. Všude ve velikém sále hořely svíce – v držácích na stěnách, mnohoramenných svícnech na stolech i v několika lustrech – a jejich světlo se odráželo a lámalo v křišťálových tabulkách, kterými byly ověšeny lustry a obklopeny samotné svíce.

V síni mohlo být asi dvě stě lidí. Byli tu všichni baroni, kteří podporovali Duncana, spolu se svými dámami, družinami svých rytířů a pomocníků a jejich dámami.

Za poslední rok v Araluenu téměř nebylo co oslavovat. Dokonce i potom, co Morgarath unikl spravedlnosti a uprchl do hor, vrhaly jeho intriky stín na celé království. Duncanův otec Osvald se nikdy nezotavil z toho, jak s ním Morgarath špatně zacházel, když ho uvěznil. Vzdal se trůnu a vydržel do svatby svého jediného syna, jenže Duncanův sňatek s lady Rosalindou Serennovou proběhl kvůli Osvaldovu chřadnoucímu zdraví v tichosti, bez velkolepých oslav, které by ho za jiných okolností doprovázely. Na začátku roku, v mrazivých týdnech, kdy království zasypal sníh, Osvald své nemoci podlehl. Uplynulé dva měsíce království truchlilo a z Araluenu se stalo vážné, pochmurné místo, kam baroni přicházeli vyjádřit Duncanovi svou soustrast.

Nyní však bylo jaro a zdálo se, že do království se konečně vrací barva a život. Duncan vyhlásil svátek, uspořádal hostinu – a měl pro všechny úžasnou zprávu.

První oslavy proběhly dříve toho dne, před hradem, na trávníku pod hradbami, kam mohly přijít stovky prostých lidí z Araluenského léna – rolníků, obchodníků a řemeslníků.

Oficiální slavnost byla krátká. Duncan pronesl krátký, ale srdečný proslov, v němž lidem poděkoval za jejich podporu a viditelnou přízeň. Obojí bylo znát i v tom, jak provolávali slávu královně Rosalindě, která stála vedle svého manžela. Mladá královna byla krásná a dobrosrdečná a lidé ji milovali. Rosalinda měla dlouhé černé vlasy a tmavohnědé oči, ve kterých byla vždycky stopa rozpustilosti nebo potměšilosti. Měla dokonale oválnou tvář s vysokými lícními kostmi a plnými rty. Vedle Duncana vypadala drobounká – štíhlá a elegantní.

Když se zástupy utišily, Duncan jim oznámil důvod, proč uspořádal oslavu: královna Rosalinda je těhotná a království může očekávat nového dědice trůnu. Na počest toho, že byl svazek Duncana a Rosalindy požehnán potomkem, nechal baron Arald z Redmontu, králův věrný stoupenec, třikrát provolat slávu. Shromážděné zástupy jásaly tak bujaře, až vyplašily havrany hnízdící na hradním cimbuří a ptáci začali s krákáním kroužit nad hradem.

Po slavnosti se Duncan a Rosalinda prošli parkem před hradem, aby se pozdravili s místními vesničany a rolníky, a potom v čele rytířů, šlechticů a jejich dam prošli pod masivní padací mříží na konci padacího mostu a vstoupili do hradního paláce, kde už byla v hlavní síni vystrojena hostina.

Jakmile se šlechta stáhla do hradu, na trávnících se objevily stoly, narážely se soudky piva a na rožních nad velikými ohni se otáčeli býčci a celá prasátka. Co do nadšení se mohly oslavy venku před hradem směle měřit s těmi v hlavní síni a co do hluku je dokonce překonávaly.

Sváteční nálada dala každému příležitost odpočívat a bavit se. Dámy ji využily k tomu, aby se předvedly ve svých nejlepších šatech. Z jejich žlutých, modrých, rudých a zelených rouch přecházel zrak. Šperky se třpytily ve světle svící a zářily na jejich prstech a v náhrdelnících a medailonech kolem jejich krků.

Muži se ovšem nenechali zahanbit. Baroni a rytíři měli na sobě nablýskanou slavnostní zbroj a barevné svrchní pláště s rodovými znaky a erby. Pestrobarevným davem procházeli sloužící s podnosy, na nichž stály poháry s vínem a pivem – a ovocnými nápoji pro ty, kteří neholdovali alkoholu.

Jak se poháry vyprazdňovaly, hladina hluku postupně narůstala. Byla to uzavřená smyčka. Čím hůř lidé slyšeli své sousedy, tím mluvili hlasitěji – takže slyšet, o čem se mluví, bylo ještě těžší, a proto bylo třeba znovu zvýšit hlas. Padaly sázky, jestli bude královo prvorozené dítě chlapec, nebo dívka. Dědicem trůnu by se stalo v jednom i druhém případě, protože v Araluenu mohla být následníkem trůnu i žena.

Duncan a Rosalinda procházeli davem, zdravili ty, které znali, a na ostatní kývali, potřásali si s nimi rukama a přijímali blahopřání svých poddaných. Duncan byl oblíbený král.

Jeho matka, královna Debora, sledovala oslavu s úsměvem na tváři z křesla před vladařským stupínkem. Rosalinda se jí zamlouvala. Byla to krásná, laskavá žena a jejímu synovi bude dobrou manželkou. Královna-matka měla radost, že araluenský lid prohlédl Morgarathovy lži a obvinění proti Duncanovi. Ze všeho nejvíc litovala toho, že dovolila baronu Morgarathovi otrávit království a obrátit lid proti jejímu synovi – a věděla, že si to vyčítal i její manžel, dokud ještě žil. Před intrikami a pompézností královského dvora dávala Debora přednost tiché a strohé lovecké chatě. Kam by mohla Morgarathova rostoucí obliba vést, si uvědomila až ve chvíli, kdy bylo pozdě.

Halt s Crowleym stáli stranou ve stínu. Žádní hraničáři neusilovali o chválu či pozornost druhých, raději se drželi vzadu a pozorovali, místo aby byli sami pozorováni. Své pláštěnky odložili a nechali si jen nevýrazné šedivé kalhoty, boty a kožené kazajky. Zatímco rytíři a baroni měli u sebe slavnostní meče s jílci vykládanými drahokamy a opletenými zlatem nebo stříbrem, oba hraničáři měli jenom své běžné saxonské a vrhací nože v pouzdrech na širokých kožených opascích.

Crowley si prohlížel pestré, téměř okázalé oblečení lidí kolem sebe a pak stočil pohled ke svému prostému oděvu. „Možná bychom si měli dát ušít nějaké slavnostní stejnokroje,“ přemítal.

Halt na něj pohlédl s povytaženým obočím. „A proč jako?“ zeptal se. Přepychové oblečení ho nezajímalo. Byl přesvědčený o tom, že oblečení by mělo být hlavně praktické. Za chladného počasí by mělo být teplé a nepromokavé. Za teplého počasí lehké a prodyšné. Jasné barvy vedly jenom k tomu, že člověk vyčníval ze svého okolí, a to podle něj nebyl nikdy dobrý nápad. Člověk, který vyčníval, byl snadným cílem.

Crowley udělal jednou rukou nejisté gesto, kterým obsáhl oslavy probíhající kolem nich – rudé zpocené tváře, hlučné hlasy i hudbu, kterou vyluzoval malý soubor muzikantů na galerii nad hlavním podlažím. Obecně souhlasil s Haltovým názorem, že by měli zachovávat nenápadnost, ale připadalo mu, že jsou určité chvíle, kdy by hraničáři měli být viditelnější.

„No přece kvůli slavnostním příležitostem, jako je tahle,“ odpověděl. „Vypadáme jako dvě vrány mezi pávy.“

Halt se ušklíbl. „Nevím, co s nimi všichni mají,“ prohlásil. „Pávi jsou přihlouplí a vydávají protivné zvuky.“ Mávl rukou kolem sebe. „Asi jako tahle čeládka.“

Crowley se na přítele usmál. „Počítáš do té kategorie i barona Aralda?“ zeptal se a ukázal na Araldovu rozložitou postavu. Baron k nim s úsměvem procházel davem. Byl oblečený ve svých erbovních barvách – modré a žluté – s kančí hlavou vyšitou na pravé straně hrudi. Jeho metoda procházení davem byla jednoduchá. Neuhýbal doleva ani doprava, prostě se hrnul přímo vpřed a širokými rameny si razil cestu mezi lidmi. V uvolněném prostoru za Araldem kráčela jeho překrásná žena lady Sandra. I ona byla v modré a žluté. Na Araldovi vypadaly ty barvy bojovně a výrazně, na Sandře žensky a úchvatně. Usmívala se na oba hraničáře stejně jako její manžel.

Jenže po prvním pohledu na barona a jeho ženu měl Halt oči jen pro třetí členku jejich skupinky, která elegantně proplouvala přelidněnou místností za nimi. Lady Paulina DuLacyová vypadala v prostých stříbrných šatech, které se třpytily na jejím štíhlém těle, jako hotové zjevení. Ve světlých vlasech měla věneček bílých květů.

„Crowley, Halte, rád vás vidím! Rád vás vidím!“ volal nadšeně baron. Několik lidí se za ním otočilo – nejen kvůli jeho dunivému hlasu, ale také kvůli jeho slovům. Většina hostů si do té chvíle nevšimla, že jsou mezi nimi hraničáři, a nyní se davem šířil šepot, v němž převládala jména „Halt“ a „Crowley“. Oba hraničáři si v království vydobyli jistý věhlas, jelikož překazili Morgarathovy uzurpátorské záměry a pomohli Duncanovi získat zpátky právo na trůn. Většina Duncanových poddaných však dosud neměla příležitost prohlédnout si ty dva na vlastní oči.

Paulina zaslechla jednu tlumenou poznámku – Čekal jsem, že budou vyšší – a usmála se.

Arald si s oběma hraničáři potřásl rukou a pobídl svou ženu, ať se s nimi taky pozdraví.

„Moc ráda vás zase potkávám, Halte, Crowley,“ řekla Sandra.

„My vás také, má paní,“ odpověděl Crowley.

Lady Sandra udělala drobné pukrle – pokrčila kolena, ale udržela si rovné, vznešené držení těla. Oba hraničáři se uklonili jako jeden. Crowley sledoval Halta koutkem oka a trochu ho překvapilo, jak elegantně to jeho druh zvládl. Neměl ponětí, že Halt vyrostl na královském dvoře Dun Kilty v Clonmelu.

„A Paulinu DuLacyovou už samozřejmě znáte,“ řekl Arald. „Moje nová hlavní kurýrka v Redmontu.“

Paulina provedla zdvořilé pukrle. Halt a Crowley se zase uklonili. Crowley otevřel ústa, aby Paulinu pozdravil, a překvapilo ho, když ho Halt předběhl.

„Dlouho jsme se neviděli, lady DuLacyová. Velice mě těší.“ Bylo znát, že jeho hibernský přízvuk je trochu silnější než obvykle. Paulina mu věnovala zářivý úsměv, až Haltovi poskočilo srdce.

„Potěšení je na mé straně, hraničáři Halte,“ řekla a podala mu ruku. Crowley s rostoucím překvapením sledoval, jak Halt uchopil její dlaň a zvedl si ji ke rtům. Netušil, že jeho společník si tuto scénu v duchu nacvičoval půl druhého dne.

„I mě těší, že vás zase vidím, mylady,“ řekl Crowley. Jemu se při setkání s krásnými ženami nikdy nestávalo, že by měl jazyk jako z olova.

„Ano… těší,“ řekla neurčitě Paulina. Oči pořád upírala na Halta a zářila radostí, že ho vidí.

Crowley se pro sebe zazubil. Bylo mu jasné, že Paulina a Halt jsou do sebe po uši zamilovaní. Svému druhovi to přál. Sám neměl žádný milostný vztah a nijak do něj nespěchal. Měl ale pocit, že ponurému a zasmušilému Haltovi by veselá, slunečná společnost bystré kurýrky mohla jedině prospět. To samozřejmě neznamenalo, že by si do Halta a Pauliny nemohl při každé příležitosti rýpnout.

Uvědomil si, že Arald mluví, a honem mu věnoval pozornost.

„Kolik už jich máte?“ ptal se zrovna Arald.

Crowley svraštil čelo. Předpokládal, že baron mluví o jeho snahách obnovit hraničářský sbor. Tomuto úkolu věnoval Crowley v uplynulých měsících většinu svého času. Hraničáři, které Morgarath očernil a vyhnal, postupně dostávali zprávy o nedávných událostech a jeden po druhém se vraceli do království.

„Osmnáct,“ odpověděl a poznal, že Araldovu otázku si domyslel správně. „Se mnou a Haltem dvacet.“

„Hmmm. Takže vám chybí víc než polovina mužů,“ přemítal Arald. Dříve bylo ve sboru padesát hraničářů, jeden pro každé léno.

„Ano. Zjistit, která léna potřebují hraničáře nejvíc, je pěkná fuška. Někteří budou muset sloužit ve dvou malých lénech současně,“ odpověděl Crowley.

„Škoda že nám z aktivní služby vypadl Farrel,“ poznamenal Arald. Farrel byl hraničář přidělený k Redmontskému lénu. S Araldovou podporou se přidal k Haltovi a Crowleymu při jejich tažení proti Morgarathovi. Po Morgarathově útěku z hradu Gorlanu vedl Farrel průzkumnou skupinu, která se hnala po stopách vzbouřenců. Jeho kůň zapadl kopytem do králičí nory a Farrel sletěl na zem a nadvakrát si zlomil nohu. Svěřili ho do péče ranhojičům na hradě Araluenu, jeho zranění však bylo vážné a potrvá měsíce, než se bude moct vrátit do aktivní služby. Crowley ho požádal, aby mu pomohl s papírováním a administrativními úkoly – něčím, co oba dva nesnášeli. Alespoň to však Farrela zaměstnalo a rozptýlilo jeho sklíčenost.

„Ano. Ještě nevím, koho vám přidělím místo něj,“ řekl Crowley. Redmont patřil k nejdůležitějším lénům v království, hned po Araluenském léně – zvlášť teď, když bylo Gorlanské léno zrušeno a jeho území rozděleno mezi dvě sousední léna.

„Doufal jsem, že bys nám mohl dát Halta,“ nadhodil Arald.

Crowleyho ta žádost překvapila. S Haltem v uplynulém roce úzce spolupracoval a vůbec ho nenapadlo, že by ho mohl přidělit někam jinam než do Araluenu. Ale jak o tom přemýšlel, začínalo mu to dávat smysl. Sbor měl teprve poloviční sílu a Crowley nemohl v jednom léně držet dva hraničáře. Halt patřil k výkvětu hraničářů, Redmont byl důležitým lénem a Arald váženým členem Duncanovy rady. Halt bude Crowleymu užitečný jako zástupce, i pokud bude sloužit v Redmontu.

„To zní dobře,“ řekl honem Halt, než mohl Crowley odpovědět. Crowley se ani nemusel otočit, aby poznal, že jeho přítel upírá pohled na Paulinu.

„Proč ne?“ svolil Crowley. Haltova společnost mu bude chybět, stejně jako příležitost občas si z něj vystřelit. Ale bylo to nejlepší řešení problému. Obrátil se k nim a zjistil, že Paulina září spokojeností.

Položila Haltovi dlaň na předloktí. „Snad byste mě mohl požádat o tanec, abychom to oslavili?“

Halt si rozpačitě odkašlal. „Nejsem až tak dobrý tanečník,“ zapochyboval.

Crowley cítil, jak se ho zmocňuje nutkání trochu Halta popíchnout. Poslední možnost si z něj vystřelit, pomyslel si. „Já si s vámi zatančím s největší radostí, lady Paulino.“

Halt se na něj zaškaredil. „Na druhou stranu vlastně nejsem až tak špatný,“ prohlásil, nabídl Paulině rámě a odvedl ji na taneční parket.

Arald se zazubil na Crowleyho. „Tos udělal schválně.“

Velitel hraničářů pokrčil rameny. „Někdy je potřeba ho postrčit, aby udělal, co chce,“ poznamenal.

Čtyři

Dalších pár měsíců Haltovi rychle uteklo, protože si zvykal na život hraničáře natrvalo přiděleného k Redmontskému lénu.

Neformálnost hraničářského života mu vyhovovala. Měl důležité místo v redmontské správě a patřil k baronovým důvěrníkům, ale přesto nežil na hradě, raději se zabydlel v malém srubu mezi stromy pod mohutnými narudlými hradbami, které daly Redmontu jméno. Věděl, že hraničáři si musejí od baronů udržovat určitý odstup, aby se jimi nenechali ovlivnit.

Arald si naštěstí dobře uvědomoval, jaká je hraničářova úloha v léně, a nesnažil se na Halta nevhodně působit. A nikdy se nestalo, že by měl Halt pocit, že baron nevykonává své povinnosti, jak bylo třeba. Arald byl věrný služebník krále a svému území vládl spravedlivě. Přistoupil na to, že Halt je důležitý, byť nezávislý člen jeho družiny. Vážil si ho a často se zajímal, co si myslí o záležitostech souvisejících se správou Redmontu. Na názor se ho neptal jenom proto, aby řeč nestála. Mnohdy se podle jeho rad zařídil.

Jejich pracovní vztah byl tedy hladký a harmonický a Halt si dával záležet na tom, aby s baronem a jeho ženou alespoň jednou týdně poobědval nebo povečeřel. Obvykle byla přítomna i Paulina, pokud ji ovšem povinnosti neodvolaly jinam, což se stávalo často.

Brzy po Haltově příjezdu na Redmont byla Paulina jmenována kurýrkou prvního stupně a to znamenalo, že nyní si plně zasloužila titul „lady“. Svým postavením se rovnala starším rytířům, jako byl sir Rodney, velitel redmontské bojové školy, v níž se cvičili noví válečníci do královské armády. Arald k Paulině choval velkou úctu pro její moudrost a rozvahu. Na rozdíl od mnoha svých současníků si nemyslel, že její názor má menší cenu jen kvůli jejímu pohlaví. Často se dokonce nechával slyšet, že Paulina je nejchytřejší a nejschopnější z celého jeho personálu.

Jak šel čas, náklonnost mezi Haltem a Paulinou rostla. Bylo jim spolu dobře a trávili spolu každou volnou chvíli. Kvůli jejich povinnostem bylo takových chvil méně, než by se dalo čekat. Halta mohli kdykoli povolat na druhý konec léna, aby vyřešil nějaký problém – tlupu lupičů nebo banditů, kteří přepadali pocestné, nebo divokou šelmu, která sužovala rolnickou osadu. A Paulina často cestovala do jiných lén nebo dokonce jiných zemí, jako byla Celtika. Zdánlivě tam jezdila kvůli setkání s jinými kurýry, ale kromě toho také získávala informace týkající se bezpečí Redmontského léna i celého království. Označení „kurýrka“ bylo záměrně zavádějící. Paulinina hlavní práce spočívala ve shromažďování výzvědných informací a někdy také ve špionáži. Kurýři se vydávali za diplomaty a tajně při tom zjišťovali, zda jsou šlechtici v království věrní, nebo proradní.

Halt s Paulinou někdy cestovali společně, když doprovázeli Aralda na pravidelné schůzky s králem Duncanem na hradě Araluenu. Při takových příležitostech Halt s Crowleym zmizeli do Crowleyho úřadovny a radili se. Crowley Halta průběžně informoval, jak pokračuje obnova hraničářského sboru.

„Vyhodnotil jsem nové kandidáty,“ řekl na poslední takové poradě, čtyři měsíce potom, co byl Halt jmenován redmontským hraničářem. „Vybral jsem šest učňů k výcviku.“ Zkoumavě pohlédl na přítele. Před nějakou dobou si uvědomil, že se jim nepodaří získat zdaleka všechny původní hraničáře, které vypudil a rozprášil Morgarath. Pokud chtěli, aby byl hraničářský sbor zase tak silný jako kdysi, museli nabrat a vycvičit nové členy.

„Doufám, že mi jednoho z nich nechceš pověsit na krk,“ ohradil se Halt, protože pochopil, že Crowley se chystá navrhnout právě tohle.

Crowley na něj bezvýrazně pohlédl. „Nenapadá mě nikdo, kdo by si zasloužil tak strašný osud.“

„Dám ti vědět, až budu na učně připravený. Sám se pořád ještě rozkoukávám.“

Crowley byl trochu zklamaný, ale nedával to na sobě znát. Haltovu odpověď chápal. Hiberňan byl tak schopný a zdatný, až Crowley zapomínal na to, že neprošel žádným oficiálním výcvikem ani nenastoupil k nikomu do učení. Jistě, Pritchard mu vštípil znalosti a dovednosti, které hraničáři potřebovali, ale Halt se pořád ještě učil za pochodu. Měl dobré hraničářské instinkty, ale potřeboval víc zkušeností.

Ozvalo se zaklepání na dveře Crowleyho bytu a vstoupila Paulina. „Král nás chce všechny vidět,“ řekla prostě. „Arald přijde rovnou tam.“

Crowley a Halt se zvedli a vyšli za ní z pokoje.

Halt věděl, že Paulina se před pár dny vrátila z dlouhé výpravy na západ království a hodnotila tamní barony. Pořád byly pochyby o věrnosti jednoho z nich a několik dalších se rozhodně přiklánělo ke spojenectví s Morgarathem – pokud ovšem bývalý baron v černém někdy sestoupí z divoké náhorní plošiny Deštných a temných hor.

Uplynulých několik měsíců bylo v Araluenu obdobím míru a vlastně i rozkvětu. Pod vládou nového mladého krále se království uklidnilo. Duncan byl oblíbený vládce; vědělo se o něm, že panuje spravedlivě, neupřednostňuje žádné své oblíbence a nesnaží se nikomu vetřít do přízně. Nad vzdáleným obzorem však viselo temné hrozivé mračno. Morgarath se neobjevil od chvíle, kdy uprchl z Gorlanu obleženého královskými vojsky, ale přesto měl na království pořád ještě vliv – o to zlověstnější, že o jeho krocích se nevědělo skoro nic.

Crowley a tři hosté se sešli s Duncanem v jeho pracovně. Přítomen byl i králův tajemník, který jejich jednání zapisoval.

„Jak se daří královně, Vaše Veličenstvo?“ zeptala se Paulina po obvyklých úvodních zdvořilostech.

Duncan svraštil čelo. „Moc dobře ne,“ přiznal. „Je velice slabá. Těhotenství si na ní vybírá vysokou daň.“

Po jeho novině si tři hosté vyměnili znepokojené pohledy. Při předchozích návštěvách v Araluenu se doslechli, že královna Rosalinda churaví, ale netušili, že je to tak vážné.

„Většinou se zdržuje ve svých komnatách,“ pokračoval Duncan. „Mám o ni velký strach.“

Potom se s nesmírným úsilím přestal zabývat zdravím své ženy. „A teď k dalším záležitostem. Tuší někdo z vás, co Morgarath v těch horách provádí?“ Nedalo se přehlédnout, že nejprve se podíval na Paulinu. Všichni čtyři však zavrtěli hlavami.

„Nedaří se mi dostat mé lidi na náhorní plošinu, Vaše Veličenstvo,“ omlouvala se.

„Vím, že několikrát proklouzl průsmykem Tří stupňů,“ řekl jim Duncan, když se posadili k velkému konferenčnímu stolu v jeho pracovně. „Na pláni pod horami mám rotu pěchoty, která ten průsmyk střeží. Viděli ho, jak vyjíždí z průsmyku, ale pak ho ztratili. A my jsme ztratili půl tuctu mužů, kteří se ho pokoušeli sledovat.“

„Co podle vás dělá?“ zeptal se Crowley.

Slovo si vzal Arald. „Snaží se spojit s nerozhodnutými barony,“ odpověděl. Všichni baroni sice přísahali věrnost Duncanovi, ale někteří ho podpořili s menším nadšením než ostatní. Morgarath býval oblíbený a uznávaný člen Rady baronů a udatný bojovník. Několikrát získal titul nejlepšího rytíře království. Navíc se uměl vlichotit a někteří snadno podléhali kouzlu jeho osobnosti. Všichni baroni věděli, že situace s Morgarathem se ještě nevyřešila, a část z nich – byť nevelká – si chtěla počkat na to, jak se spor mezi králem a vzbouřeným baronem vyvine.

Arald pokynul Paulině, ať promluví. „Co jste zjistila na svých cestách, Paulino?“

Půvabná kurýrka stočila pohled ke štosu poznámek před sebou. Rozložila na stůl několik listů, soustředěně svraštila čelo a teprve pak promluvila.

„Domnívám se, že nemůžeme věřit baronu Pellerovi, Vaše Veličenstvo,“ řekla. „Mluvila jsem se svými kontakty v jeho léně a Morgarath ho před šesti týdny nade vši pochybnost navštívil. Zdá se, že Peller ho přijal velmi srdečně.“