Dětem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Josef Kožíšek

Dětem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Otloukej se…

Vstávej, vstávej, píšťaličko,

spala jsi už dost,

koho potkáš na tom světě,

hraj mu pro radost.

Potkala jsem slepičku,

podala mi růžičku,

pan kohoutek zlatý proutek

za veselou písničku.

Kozy

Koza leze do zelí,

kůzle skáče v jeteli.

Ivan hrozí: „Já vám dám!“

Kozy běží sem a tam.

Ušák

Ušáku můj,

pěkně mi stůj!

Počkej tu u vrátek,

přinesu salátek,

ten bude tvůj.

Náš kocourek

Náš kocourek bělovousek –

je ho ještě malý kousek,

ale práci všude shání

od rána až do klekání.

Venku leze po jabloni,

doma zase klubko honí,

u stodůlky loví klásek,

pak se chytá za ocásek.

Jde-li moucha po výsluní,

náš kocourek hned je u ní.

A kde pavouk nitky souká,

kocourek se aspoň kouká.

Pohne-li se kvítek bledý,

kocourek jde na výzvědy

a tu záři rosných kapek

rád by lapil do svých tlapek.

Na slunci i na podstřeší

celý den ho něco těší,

po práci a po robotě

tiše spinká v staré botě.

Kuřátka

Seděla za vrátky

slepička s kuřátky.

„Slepičko, matičko,

povídej pohádky.“

„Jednou byl, dětičky,

v poli klas pšeničky.“

Kuřátka: „Hihihi!“,

smějou se šelmičky.

„Byl jeden chlapeček,

zobat šel zrneček.“

Kuřátka: „Hihihi,

to snad byl vrabeček.“

„Letěli sokoli,

chytli ho na poli.“

Kuřátka honem se

pod křídla batolí!

Papírové zuby

Vyletěl si pyšný drak,

vyletěl až do oblak,

zvysoka se dívá na svět,

strašil by a neví jak!

Rozhlíží se do všech stran,

potom hrozí hejnu vran,

ale vrány se mu smály,

že je ještě malý pán!

Do šíře i do dáli

nikde se ho nebáli.

A ty zuby papírové?

Všichni se jim vysmáli.

Na máku

Na poli zrály makovice. Jednou přišel tatínek z pole a řekl: „Někdo nám chodí na mák. Vítek musí hlídat.“

Vítek si vzal psa a šli. Ale na poli neviděli ani živé duše. Sedli si tedy u cesty pod šípkový keř. Položili se do chládku a čekali na zloděje.

Za chvíli bylo slyšet, že v máku něco šustí. Ve Vítkovi se zatajil dech. Srdce mu tlouklo jako zvonek. Pes Ořech nastavil uši a poslouchal.

Po chvíli se Vítek podíval keřem, co dělají zloději. O jé! Každý seděl na suché lodyze až pod makovicí. Nohama se držel a zobákem bušil do makovice. Když vydlabal díru, vysypala se z ní namodralá zrnka. Zloděj otevřel zobák dokořán a mák mu do něho padal jako do mlýnku.

„I vy taškáři,“ vyskočil Vítek a hrozil na vrabce: „Chyť si je, Ořechu, chyť!“

Ale vrabci na Ořecha nečekali. Udělali frnk!, a letěli jinam.

Rozpočitadlo

Šla veverka na jahody,

utíkala kolem vody,

jahody se rozsypaly,

do studánky napadaly.

Běž, panenko, běž,

veverušku těš!

Náš tatíček

Nad našeho tatíčka

nemá celá vesnička.

Když on vezme nůž a pilku,

rozehraje každou žilku,

a když klepne kladivem,

roste nám div za divem!

Klepy, klep! – a za chvilku

panenka má postýlku.

Řízy, říz! – a koně v čele –

už je vozík na mandele.

Buchy, buch a cvoky cvok! –

už je loďka na potok!

Náš tatíček, bůh to suď,

všechno umí, buď co buď:

holubičku nade stolem,

pěkný mlýnek s novým kolem,

z proutí kukaň pro slípku,

z kůry panně kolíbku.

Z papíru a pozlátka

vystřihuje hříbátka.

A když hrajem na vojáky,

nejlíp sluší jeho čáky;

ze všech draků jeho drak

letí nejvýš do oblak.

Za večerní hodiny

těšíme se na stíny.

Tatíček jen pohne dlaní

a hned se nám na zdi klaní

černý zajíc, černý býk,

naposled i kominík.

Jablíčko

Ztratilo se jablíčko a hádejte, kdo je snědl? Povím vám, jak se to stalo, poslouchejte. Maminka řekla dětem, že půjdou s ní k babičce, a děti skákaly radostí, že zase jednou přijdou do myslivny u háje. Boženka se radovala, že cestou natrhá babičce kytku pomněnek, a Slávek se těšil, že na ní vyloudí hrnek jahod.

„Co přineseme babičce z domova?“ starala se Boženka.

„Trochu jablíček,“ řekla maminka.

I připravila jich na stůl hromádku a šla do pokoje, aby se přichystala na cestu. V kuchyni zůstal jenom Slávek, Boženka a pes Ořech. Někdo z nich si chvilku prohlížel jablka a potom si pomyslel: Vezmu si tajně jedno! Ořech to na mne nepoví a maminka to nepozná. Vybral si jablíčko a vykradl se do zahrady. Tam si usedl na lávku a jablíčko snědl. Ořechovi ani kousíček nedal. Potom se vrátil do kuchyně a tak starostlivě se tvářil, jako by jablka hlídal. Po chvíli přišla maminka a počítá jablíčka.