Ukradený prsten

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Ukradený prsten – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ivana Peroutková

Ilustrovala Nanako Ishida

Albatros

© Ivana Peroutková, 2017

Illustrations © Nanako Ishida, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-00-04765-2

ISBN e-knihy 978-80-00-04796-6 (1. zveřejnění, 2017)

Kdo je Frantík a jaké má kamarády

Možná ho už znáte. Frantík je osmiletý kluk, který chodí do třetí třídy. Zatím příliš nevyrostl, při tělocviku stojí poslední v řadě. Zato v běhu je nejrychlejší a hlavu má plnou nápadů a fantazie.

Frantík bydlí v domě s okny do dvora a na konci toho dvora si Frantíkův tatínek zařídil čalounickou dílnu. Pan František Lebeda je vyhlášený čalouník. Zákazníci mu přivážejí staré pohovky nebo křesla a on je v dílně potahuje novou látkou. Synek mu občas pomáhá. Zametá odstřižky látek a pokroucené hřebíky. Anebo tatínkovi nosí vychlazené minerálky a svačiny, které maminka připraví v kuchyni.

Vedle dílny stojí velká psí bouda. Dřív v ní přebýval vlčák Kazan. Frantík ho měl moc rád a stýskalo se mu, když starý pes zemřel. Ale letos v září tatínek koupil nové štěně, docela podobné tomu prvnímu, i se stejným jménem.

Teď je listopad a malému Kazanovi jsou skoro čtyři měsíce. Roste jako z vody a ochotně se učí poslouchat povely. Frantík ho cvičí. Někdy spolu zalezou do boudy a tam se k sobě přitulí. Pak je slyšet, jak chlapec říká: „Kazánku, že je nám tady krásně, viď? Škoda že vyrosteš a v létě se sem už nevejdeme.“

Každý den Frantík bere štěně na procházku. Připne ho na dlouhé navíjecí vodítko a běží spolu na náměstí. Je to malebné starobylé náměstí. Vévodí mu radnice s věžními hodinami a v podloubí se ukrývají všelijaké krámky. Hlavně tu však bydlí Frantíkovi nejlepší kamarádi – spolužák Matěj a jeho o rok mladší sestra Zdíša. Ti tři tvoří nerozlučnou partu. Vlastně čtyři, protože k ní od září patří samozřejmě i vlčák Kazan.

V pátek odpoledne Frantík se psem navštěvuje tetičku Emilku. Žije sama v bílé vilce se zahradou skoro na konci městečka. Obvykle se už z dálky line klavírní preludování, jelikož teta je vášnivá hudebnice a profesorka v základní umělecké škole. Ale sotva se objeví synovec se štěnětem, tetička na klavír zapomene. Radostně si přitiskne Frantíka na hruď, láskyplně pohladí Kazánka a hned pospíchá do kuchyně pro nějakou dobrotu.

Kromě tety Emílie má Frantík ještě jednoho dospělého kamaráda. Možná už ho taky znáte. Je to sochař Ondřej Pitrman.

Ti dva se spřátelili za velice podivuhodných okolností. To bylo totiž tak. Frantíkova rodina chodila v létě každý pátek k Emilce na večeři. Jedli venku u prostřeného stolu pod košatou jabloní. A jednoho večera s hrůzou zjistili, že někdo ze stolu ukradl vzácnou starožitnou cukřenku.

Frantík byl tehdy přesvědčený, že to určitě udělal pan Pitrman. Jednak proto, že vypadal jako zarostlý loupežník, a taky proto, že Frantíka oslovoval urážlivým slovem – špunte. A tak se malý detektiv pustil do pátrání. Vyzpovídal pana prodavače ve starožitnictví, a dokonce se převlékl za děvče, aby ho sochař při setkání nepoznal. Celá parta sledovala pana Pitrmana a několik dní hlídala jeho chalupu za městem. Až se kamarádům podařilo připlížit se k oknu kuchyně. A co neviděli! Tetina cukřenka skutečně trůnila v celé své kráse na stole.

A přesto všechno nakonec dopadlo úplně jinak, než si malý detektiv představoval. Ondřej Pitrman nebyl žádný zloděj. On tu ukradenou cukřenku jenom koupil ve starožitnictví v jiném městě. Ale vrátil ji a navíc vyleštil. A nejen to – sám se Frantíkovi omluvil za nevhodné oslovení špunte. Oba si na usmířenou plácli a rázem se z nich stali kamarádi.

Jak byl tenkrát Frantík šťastný, že už nemusí nikoho pronásledovat. Jako by ho touha být slavným detektivem nadobro opustila.

Jenže právě přišel listopad a brzy se stane něco naprosto neuvěřitelného. A to Frantíka znovu přinutí pátrat. Bude tentokrát rozvážnější? Nezmýlí se? Najde pravého pachatele? To se teprve ukáže. Snad svůj druhý případ s pomocí kamarádů správně vyřeší.

Co se stalo jednoho podzimního odpoledne na náměstí

Ten den foukal studený vítr, ale nebe se zářivě modralo. Jen tu a tam po něm přeplul bílý mráček. Frantík se procházel s Kazanem po náměstí. Koukl na věžní hodiny. Ukazovaly teprve půl třetí. Ještě půlhodina zbývá, než si Matěj se Zdíšou napíšou úkoly. Půl hodiny musí Frantík počkat, než vyjdou ven.

Bylo středeční odpoledne a v tuhle dobu se náměstí skoro vylidnilo. Chlapec zvedl hlavu a pozoroval, jak po obloze uhání načechraný bílý obláček. Pod mrakem se rýsovala černá křídla letících ptáků. To je zvláštní, pomyslel si Frantík. Tři ptáci krouží nad náměstím, a nikdo si jich nevšimne. Pak sklonil hlavu a zadíval se na padající žluté listy. Vítr je odvál daleko od stromů, unášel je po dlažbě a nakonec rozfoukal do všech koutů. To je zvláštní, pomyslel si opět Frantík. Já v tatínkově dílně smetu každý odstřižek na hromádku. Ale vítr je jako ledabylý rozverný zametač. A jak si tak Frantík zasněně přemítal, protože on rád snil, náhle k němu dolehl hluboký a pořádně naštvaný hlas: „Doprkvančic! Nemůžeš si toho psa podržet?“

V tu chvíli si Frantík uvědomil, že pustil vodítko, a otočil se.

Na rohu náměstí stála jakási hřmotná žena v tmavém kabátě. S červenou rtěnkou a dlouhými rezavými vlasy vypadala dost nápadně. Na nohou měla černé kozačky. A právě kolem těch bot se jako dlouhá stužka ovíjel Kazánkův řemínek.

„Promiňte,“ přiběhl Frantík na pomoc.

Sotva se sklonil, aby ženu vyprostil, štěně začalo vesele dorážet.

„Jdi pryč! Nech mě!“ odháněla psa ta mohutná žena, přitom několikrát hlasitě kýchla a sama se snažila z vodítka vymanit.

Chlapec docela zblízka spatřil její silné prsty s krátce zastřiženými nehty. Ale na zkoumání cizích rukou neměl čas. Rychle uchopil štěně za obojek a řemínek svinul.

„Nezlobte se,“ omluvil se ještě jednou Frantík.

Ale žena jen mávla rukou. Najednou se tvářila, jako by se mrzutá příhoda se zapleteným vodítkem ani nestala. Jako by ji chlapec akorát zbytečně otravoval a zdržoval.

Bylo v tom něco podivného, třebaže Frantík nedokázal říct, v čem ta podivnost tkví. Zahnul tedy do podloubí a odtamtud neznámou ženu nenápadně pozoroval. Ta upřeně hleděla na protější stranu náměstí. Právě tam, kde se leskla výloha místního starožitnictví.

Frantík v tom starožitnictví jednou byl. Tehdy, když podezříval Ondřeje Pitrmana z krádeže tetiny vzácné cukřenky. Pamatoval si, jak ho v obchůdku okouzlila spousta krásných starých věcí. A prodavač, starší hubený mužík v brejličkách, s ním mluvil poněkud suše, ale zdvořile.

Co tam ta divná maškara vidí? nechápal Frantík a jeho zvědavost neustále rostla.

Náhle si žena navlíkla prstové rukavice a těžkopádným krokem zamířila přes náměstí přímo ke vchodu do starožitnictví. Jakmile v něm zmizela, Frantík zkontroloval hodiny. Dlouhá ručička ukazovala na devítku. Tři čtvrtě na tři. Uplynula minuta, pak druhá, třetí, a vtom žena spěšně vyšla. V ruce držela napěchovanou tašku. Ale neodcházela! Otočila se ke dveřím. Jako by snad zamykala…? Frantík překvapeně vykulil oči. A tu se odněkud přiřítilo červené auto, prudce zabrzdilo, žena do něj hbitě nasedla a vůz uháněl pryč.