Světlo z Pauliny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štifter

Světlo z Pauliny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vychází s přispěním Ministerstva kultury ČR

© Jan Štifter, 2020,

Illustrations © Veronika Bílková, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7601-181-3

ISBN e-knihy 978-80-7601-304-9 (1. zveřejnění, 2020)

Mámě a tátovi.

Protože oni jsou já a já jsem oni,
jen v různých proměnách,
podobách a časech.

Andělíčkářka

Ve štítu má ten dům dva anděly. Byli tam vždycky, co pamatuje, a to v něm bydlí od narození. Anděly si prohlíží, kdykoliv se vrací domů – sledují ji z fasády, vědí všechno o ní i o lidech, kteří za ní přicházejí. Lidé jí říkají andělíčkářka. A vůbec ne kvůli těm andělům na fasádě, ale protože posílá do nebe anděly. Nechtěné, dosud nenarozené děti. Andělíčkářka od dvou andělů.

Ten dům v budějovické Staroměstské ulici má jen dvě cimry a dvorek, který ze tří stran svírají zdi vyšších baráků. Přes dřevěná vrátka není vidět ulici, a tak jediný, kdo nakukuje do dvora, je svatý Prokop svou štíhlou kostelní věží. Společnost jí dělají zvony. V každou celou, před bohoslužbou, a hlavně v poledne. Občas přes zašlé záclony vidí děti. Honí se na ulici. A sem tam k ní zabloudí kočky, strká jim mléko na dvůr.

Už roky s nikým nepromluvila, a pokud to jde, vůbec nevychází ven. Dolít mléko kočkám. Ale pak se zase rychle zavřít v kuchyni, u toho stolu, kde vždycky sedávaly holky a vyprávěly podobný příběh o nešťastné lásce, snech a zklamání – o chlapech, kteří prošli jejich životem a neodešli bez následků. Jenovefa z Pekárenské u ní byla třináctkrát. Maruna z Palačáku jedenáctkrát, a stejně okolo ní běhali haranti, protože se to dvakrát nepovedlo. U toho stolu se Maruna rozplakala poprvé, pak už věděla, co ji čeká. Plakala skoro každá. Některé se stolu držely, zarývaly do něj nehty, chtěly ze sebe setřást to nesnesitelné břímě, které je obtěžkalo a dovedlo do domu se dvěma anděly.

Stůl je posypaný tabákem. Andělíčkářka plní dutinky. Natáhne gramofon, točí se naprázdno, desky dávno popraskaly. Pobrukuje si a prsty bubnuje do stolu, aby trochu přehlušila hlasy dětí, které k ní doléhají z ulice. Dneska obzvlášť hlasitě výskají, měly by být ve škole, pomyslí si, ale křiknout na ně nepůjde, není z těch, co děti hubuje. Nemluví už s nikým, ani s dětmi. Od těch Vánoc, kdy ulehla a pan farář jí žádal, ať mu to všechno poví, že se jí uleví, vždyť do kostela od dětství nechodila, a bez přiznání, lítosti a pokání ji Ježíš Kristus nepřijme, se nebaví s nikým. Zamkla se v baráku, nevychází ven. Nepočítá dny ani roky. Nepočítá, kolik dětí za oknem volá její jméno. Plní dutinky a skládá je do krabice. Kouří málo a nevětrá.

Často myslí na to, jak katecheta ve škole vyprávěl o svatých, měla ta vyprávění ráda. Nejradši poslouchala o Prokopovi, jak čelil zlu a svázal čerta, kostel měl hned vedle, chodili tam s maminkou a tatínkem každou neděli. Nejčastěji se modlila za přímluvu ke své patronce svaté Anně a taky k Barboře, ta byla zase maminčina nejmilejší. Jedna katechetova věta jí rezonuje v hlavě odmalička: život patronů byl čistý jako lilium a smrt, která je čekala, byla často bolestivá a strašná. Poslala jsem do nebe stovky svatých, říká si u stolu a podívá se nahoru, jako by je mohla spatřit. Místo toho vidí jen žlutou, oloupanou omítku, přes kterou se prolamuje rákos. Všechny ty děti musí být svaté, lilium a hrozný odchod ze světa, i snítek chleba je chleba, i kus člověka je člověk, lilium a svatí všichni, o kterých se v chytrých knížkách nepíše, o kterých ani sám papež neví. Ale ona jim v duchu dávala jména, jména z kalendářů, jenom tak se pro ni staly skutečné.

Za svůj život slyšela tolik naříkání, že za nimi musela zavřít dveře. Neměla ráda vojáky, protože napáchali spoustu neštěstí. Litovala všech děvčat, která přicházela z vesnice do města za lepším životem a tady se třásla, že nemůžou přijít tatínkovi na oči, že je čeká cesta domů, ať to všechno spraví andělíčkářka. Míchala v kuchyni dryáky, a když už nebylo zbytí, věděla, kam sáhnout, kde zatlačit. Poslouchala přitom svatoprokopské zvony: jen ona věděla, pro koho právě hrají. Někdy si to holky odtrpěly u ní doma, zavírala je do své ložnice a ony pak zmizely bez rozloučení, ale vždycky zaplatily, na tom stole ležely peníze, zlaté náušnice nebo mrtvé slepice. Ty šperky jsou v šuplících v kredenci, zamotané ve starých hadrech a vzpomínkách.

Zapaluje petrolejku. Děti venku pořád křičí, má pocit, že poslední dobou vůbec nechodí spát, nespí děti ani ona sama, oči svítí do tmy, rty odříkávají jména svých svatých a srdce jim přeje věčnou slávu, pozdravuje maminku a tatínka a všechny děti, které sama mohla mít, ale které k ní nikdy nepřiletěly, protože se jí bály. Zůstala sama v tom domě, kde se v kuchyni na zemi narodila a ze kterého nakonec všichni odešli, jen ona tady zbyla. Ona a ti dva andělé ve štítu, andělé a andělíčkářka.

Probudí ji zima. Asi na chvilku usnula. Venku sněží, bude muset zatopit. Kolik zim uteklo od té chvíle, co se tu nad ní pan farář skláněl a ona na poslední chvíli odmítla poslední pomazání? Odhrne záclonu a vidí, že za oknem sedí sníh. Kočka škrábe na dveře, možná jí zmrzlo mléko. Za oknem jsou desítky dětských tváří, už se nesmějí ani nekřičí, je noc, koukají na ni tak tiše a klidně, až ji ten obraz dojme, utře si slzu a usměje se na ně. Otevře kočce, ať jde k ní dovnitř, jen ať se o ní otře a ucítí něčí teplo, ale kočka proběhne kuchyní a skočí na stůl, shazuje na zem tabák. A venku se děti zase dávají do smíchu, je půlnoc, Štědrý den, bijí zvony, slyší v nich své jméno, obalí se šálem a po dlouhé době vyjde na ulici.

Hvězdy hasnou a město hoří, tolik světla v oknech jakživa neviděla, jde Staroměstskou ulicí, rozhlíží se kolem a nic nepoznává. Otáčí se, zmateně dupe do sněhu, dýchá si do dlaní, nad hlavou se jí tyčí domy, jsou pro ni cizí, napočítá třináct pater, v některých bliká podivné modré světlo. Její dům je pryč a v těch místech čte velkým písmem Mateřská škola, jen ten kostel je odtud vidět stejně, stejný hlas zvonů a dětí, stejné všechno a nic zároveň, děti, její děti, stojí před ní v zástupu a ona je poznává po jméně. Její armáda svatých.

Vedou si ji ke kostelu a nikdo nezanechává stopy. Je Štědrý den, čas odpuštění.

Mešuge

Schovám se pod postel. Zkouším najít místo ve skříni, v tom širokém šatníku, který kraluje naší ložnici a uchováváme v něm oblečení všichni – maminka, tatínek i já, v tomhle pořadí zavěšené na ramínkách. Můj i tatínkův kabátek je ze stejné látky, ve skříni visí vedle sebe jako jeden originál a pak jeho zmenšenina – jako já s tatínkem, když nás lidé potkávají na ulici a podivují se nad tím, že jsem snad tatínkovi z oka vypadl, že vypadáme jeden jako druhý, jako ty kabátky. Tatínek je nechal ušít na Novohradské u židovského krejčího, co bydlí nad svým obchodem ve velkém nóbl bytě s nóbl manželkou i nóbl psíkem. Teď asi taky zavřou krám a pojedou s námi, ať jsou hóchnóbl, nebo jako my. Budeme mít s tatínkem na sobě jejich kabátky.

Zabalím se do svetru a vyběhnu na dvůr. Jsou tu kolny na dřevo, prázdné králíkárny s potrhaným pletivem a blátivý kout pro slepice. Z nebe padá sníh. Koukám na dědka v patře, kouří a sleduje mě, snažím se dělat, že ho nevidím. Stejně pak otevře okno a odplivne si, bez řečí, ale s tím výrazem, jako by plival na mě, maminku nebo tatínka, však nám ani neodpovídá na pozdrav a tatínek o něm říká, že je mešuge, což prý v jidiš znamená blázen, a taky nébich, neboli nešťastník, ubožák a chudák. Já se toho mešuge a nébicha trochu bojím, i když se mnou nemluví. Vždycky na dvoře cítím jeho káravý pohled, ať tam s maminkou věšíme prádlo, nebo si házím míčem o zeď.

Hledám místo, kam bych se mohl schovat, kde bychom mohli s maminkou i tatínkem zůstat, abychom zítra nemuseli pryč. Tady jsme doma a nikde jinde takhle doma nebudeme. Ale maminka s tatínkem by stejně nesvolili, abychom se spolu mačkali ve sklepě a podnikali podobné čachry nebo šmé, což prý je taky z jidiš, dřív nebo později by nás tam stejně dědek našel a třeba podal hlášení, že tu jsme a nemáme být. Musíme se shromáždit ve fabrice u nádraží, odkud společně pojedeme do Terezína. Tatínek mi Theresienstadt ukazoval na mapě a říkal, že to město dal Hitler všem českým Židům, aby byli pohromadě, a já se chvíli radoval, že tam nebudou lidi jako dědek seshora, ale v tatínkově tváři jsem uviděl něco jiného, spíš strach a nejistotu. Pochopil jsem, že všichni tam můžou být jako dědek seshora, že nové město není vůbec jistota, spíš naopak, a i ten dědek seshora je jistota, že všechno je zatím stejné, jako včera nebo minulý měsíc, a v té jistotě jsem doma.

Jak velký byt tam od Hitlera dostaneme? Větší, než máme tady? Náš byt má jen kuchyni a ložnici. Lidé občas mají předsíň a taky záchod přímo v bytě, u nás člověk otevře dveře a je rovnou v kuchyni, a když se někdo koupe, tak kolem maminka natáhne deky a prostěradla, aby bylo soukromí. Některé domy mají i záchod aspoň na patře, ale my musíme o štok výš, tam jsou tři záchody vedle sebe a taky dědek, se kterým se občas srazím ve dveřích a prolétnu kolem něj, abych nezpůsobil nějakou šlamastiku, což je venkoncem slovo taky z jidiš.

Maminka se v kuchyni domlouvá s tatínkem, co všechno tady musí nechat, aby to odnesl k Mázlům, říká, že to u nich bude muset přečkat válku, než se pro věci vrátíme. Mázlů mají syna Frantíka. Doufám, že mi maminka dovolí, abych tatínka doprovodil, až tam ponese věci, abychom se ještě viděli. Terezín bude určitě plný dětí. Třeba to tam nakonec bude lepší než tady, vždyť v celém baráku není jediný kluk, se kterým bych si mohl kopat na ulici, a nad vším tu dohlíží dědek z horní etáže.

Přistavím ke skříni v ložnici židli, abych dosáhl nahoru, až na tu krabici s vláčkem. Potichu ji postavím na zem a rozložím pás kolejnic. Mám tu černou lokomotivu a dva červené vagóny, hraju si na to, že z Terezína odjíždí vlaky do Budějc, na nádraží pobíhá spousta lidí, táhnou kufry a jsou veselí, protože už se můžou vrátit domů, do svých bytů. Zase je klid a pan krejčí nám šije nové kabáty, protože tatínek si ten svůj někde roztrhl a já povyrostl. Pak na mě zavolá maminka, jestli chci jít s tatínkem odnést věci, a já rychle složím vláček do krabice a uklidím ji na skříň.

Postojím ještě chvíli na židli a pozoruji obrázky na zdi: zírám na tu zvláštní výmalbu, která ve výšce nad skříní obkružuje ložnici kolem dokola. Znázorňuje město, ulice a náměstí. Ale všiml jsem si, že tam jsou taky tři postavy, v černém fraku a vysokém klobouku, mají mladé, až klučičí tváře. Jeden vypadá trochu jako já. Sedí na kufrech a letí nad městem, letí pryč. Možná je tu vymaloval tatínek, a pokud ano, musel malovat podle šablony, protože se přesně opakují domy ve městě, jen ty tři postavy nad střechami se od sebe liší, vznášejí se nad tím vším, určitě letí z Budějovic do Terezína.

Maminka na mě zavolá ještě jednou. Nechám pány letět napřed, jdu jí pomoct, nechci, aby se mnou měla córes. Tak tatínek říká starostem a trápení. Když se chystáme k odchodu, rozrazí dveře dědek. Prohlížím si jeho obličej zblízka, je bílý a má hluboké vrásky. Tváří se jako obvykle. Táhne s sebou kufr a říká, že nám musí dát něco na cestu.

* * *

Otevřu dveře do kuchyně. U stolu sedí Mutter. Kašle. Má u pusy kapesník jako vždycky, jinak už ji vůbec nevídám. Třese se kašlem. Třese se zimou. Třese se i u kamen, třese se pořád. Ukáže na prázdnou židli. Asi abych se posadil. Nastavím židli tak, abych se nemusel dívat na Mutter. Společně hledíme z okna. Je tu zima, ale nemáme už uhlí ani dřevo.

Mutter mě posílá každý den ven, abych sehnal nějaké jídlo. A taky zprávy. Čeká nás transport. Mutter napsala, že chce do Bavorska. Tak prý pojedeme do Bavorska. Nejsem si jistý, že tam vlak skutečně dojede. Mutter říká, že dojede. Podle mě nás klidně můžou dovézt třeba jenom na hranice a tam nás všechny postřílet.

Mutter nic neříká. Od chvíle, kdy zjistila, že půjdeme pryč, téměř výhradně mlčí. Ztrácí řeč i barvu, je šedá, popelavá. Nechodí ven, aby ji vítr nerozfoukal a neroznesl po městě. Když otevře pusu, mluví o Vatim. Umřel u Stalingradu. Bojoval tam s ním Onkel Rudi. Domů se vrátil bez nohy, viděl Vatiho umírat. Měli jsme doma dva hrdiny, jednoho mrtvého a druhého beznohého. Skoro jako všichni ve škole. Táta, který byl doma, určitě nestál za nic. Správný otec šel do války. Buď tam umřel, něco mu ustřelili, nebo je teď v ruském zajetí. Ten můj byl dobrý.

Onkel Rudi s Tante Helene už odjeli. Sedíme tu s Mutter, jako bychom čekali na smrt.

„Kdybych neměla tebe, určitě bych se zabila,“ řekne Mutter, když spolu sedíme u stolu a díváme se ven.

Pozoruji její ruku na stole, jak se třese. Chtěl bych ji chytnout, na chvíli podržet. Počkat, než se uklidní. Ale neudělám to. Díváme se ven. Venku padá sníh.

Obléknu si svetr. Jdu na dvůr. Chci naštípat králíkárnu, stejně v ní nebyli králíci, co tady bydlíme. A aspoň z ní bude teplo. Na chvíli. Opřu se do ní, bouda se zvrátí a vyhřezne hřebíky. Odtrhnu pletivo. Dřevo je prašivé, láme se samo. Z okna v patře na mě kouká dědek. Je prašivý jako to dřevo. Sleduje mě, kdykoliv jsem na dvoře. Dělám, že ho nevidím. Pak otevře okno a plivne dolů. Taky si odplivnu, aby věděl. Chce se mi čůrat a vymočím se tak, aby dědek všechno viděl. Odejde od okna. Tak jsem asi vyhrál.

V kuchyni je teplo. Mutter u jídelního stolu paličkou rozbíjí vánoční ozdoby. Měli jsme krásné, skleněné. Plnou krabici stříbrných koulí s hákovými kříži. Přinesl je Vati, to bylo krátce předtím, než zmizel ve válce. S Mutter jsme je pak věšeli na stromeček sami. Devět stříbrných ozdob a jednu větší, červenočernou s portrétem Adolfa Hitlera. Šťastné a veselé, milý Hansi. Šťastné a veselé, Mutter.

Střepy z ozdob leží na stole a Mutter se jich opatrně dotýká. Ruka se jí chvěje nad drobnými úlomky našeho rodinného štěstí. Pak ruku přitiskne pevně ke stolu. Ubrus ušpiní její krev, otře si ruku do zástěry. Už ani nevím, jestli bývala jiná. Všechno je pryč, i tenhle byt bude brzy pryč.

Odejít máme zítra. Prý se už nikdy nevrátíme, ale tomu prostě nevěřím. Jsme tady doma od dvaačtyřicátého, kdy nás sem s Mutter nastěhovali. Kde bude nové doma? A bude vůbec? Třeba to všechno skončí, odvezou nás na hranici a tam postřílí jako zvířata. Od loňského května, kdy jsme prohráli válku, nemají Němci větší cenu. Kdo uteče, vyhraje. Dostanu první kulku já, nebo Mutter? Skončí všechno zítra na železnici?

Vzpomenu si na vláček, který jsem tu našel, když jsme sem poprvé přišli. Mutter ho chtěla vyhodit, ale já ho odnesl do sklepa a tam si s ním hrál. V létě jsme složili všechny kolejnice na dvoře, pomáhal mi s tím Onkel Rudi. Byl jsem mašinfíra a Rudi cestující, který se vrací za svou ženou z války domů. Musel se pak přivítat s Tante Helene. Obejmout ji, jako že se dlouho neviděli. Ale lokomotiva jela dál, tak se Rudi zase musel vrátit a pokračovat v cestě. Hráli jsme si, dokud mě to nepřestalo bavit. Chtěl bych si ten vláček vzít s sebou, ale máme předepsaná kila na osobu. To by Mutter jistě nedovolila. Měla by pravdu, nejsem malý kluk, co si hraje s vláčky. Vždyť brzy vychodím měšťanku.

Mutter stojí jako duch před otevřenou skříní. Je bledá, hubená. Chvěje se. Měl bych ji obejmout, ale neudělám to. Stejně by mě neobjala. Skládá oblečení do kufru. Schovávám se za dveřmi skříně a taky vidím kufry. Možná o nich Mutter neví, ale já si jich na zdi všiml. Jsou malé a nesou chlapíky v černých oblecích s vysokými klobouky. Sedí v otevřených kufrech a někam letí. Nadnášejí se vysoko nad domy a mizí pryč. Jsou v pohybu. Jako celá Evropa. Stejně jako já s Mutter. Jeden je mi dokonce trochu podobný.

Pak někdo zaklepe. Ve dveřích stojí dědek. Ptá se, jestli může dál. Ptám se ho proč. Říká, že nám něco nese na cestu, aby dobře dopadla. Šťastnou cestu, Hansi. Šťastnou cestu, Mutter.

* * *

Ty postavy v létajících kufrech byly první, kterých jsem si na nové adrese všiml. Dostali jsme byt po Němcích. Nemám to tu rád. Žijeme v prvním podlaží, hned vedle schodů, takže doma slyšíme z chodby každý krok. Byl by to dobrý byt pro domovníka, ale ne pro naši rodinu. Vždyť jsme tu tři děti, s rodiči je nás pět, jenom táta chodívá každý den pracovat na dráhu. Vím, že je to jen na chvíli. Musíme se pohnout z místa, aspoň tak to táta říká, tady to nemá budoucnost.