Strom přání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

William Faulkner

Strom přání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro svou milou přítelkyni Victorii v den jejích

osmých narozenin vytvořil Bill tuhle knihu.

Victorii

„…Viděl jsem hudbu, slyšel jsem

temné a bezdeché zvony; má píseň

je pravdivá jak jarní vzduch či pták.

Nechť vybledne – tak jest a musí být; netruchli,

navždy sni; ty věčně mladá, navždy půvabná.“

pala ještě, ale cítila, jak ze spánku stoupá, zrovna jako balonek. Jako by byla zlatá rybička v kulatém akváriu spánku, která stoupá vlahou vodou spánku k povrchu. A pak bude vzhůru.

A tak byla vzhůru, ale neotevřela hned oči. Radši ležela úplně nehybně v teplé posteli a bylo to, jako by v sobě měla další balonek a ten se zvětšoval a zvětšoval a stoupal čím dál výš. Brzy ho bude mít v puse a pak z ní vyklouzne a vyletí rovnou ke stropu. Balonek v ní rostl a rostl, až ji brnělo celé tělo i ruce a nohy, jako by právě snědla mentolku. Co to může být? přemítala s očima pevně zavřenýma a snažila se vzpomenout si na včerejšek.

„Máš narozeniny,“ pronesl někdo nablízku. Hned oči otevřela. U postele stál cizí kluk s ošklivým hubeným obličejem a vlasy tak zrzavými, až osvětlovaly pokoj. Na sobě měl černý sametový oblek, červené punčochy, boty a přes rameno mu visel velikánský prázdný tlumok.

„Co jsi zač?“ zeptala se a udiveně si hocha prohlížela.

„Maurice jméno mé,“ odpověděl jí. V očích měl podivné zlatavé tečky, jako jiskřičky.

„Vstávej.“

Dál ležela bez hnutí a rozhlížela se po pokoji. Nejpodivnější bylo, že tam kromě ní a Maurice nikdo nebyl. Každé ráno, když se vzbudila, byla v pokoji maminka s Dickym a za chvíli přišla Alice, aby jí pomohla obléknout a nachystat se do školy. Ale dneska tu nebyl nikdo, až na toho zrzka. Stál u její postele a prohlížel si ji podivnýma zlatě kropenatýma očima.

„Vstávej,“ vyzval ji znovu.

„Nejsem oblečená,“ bránila se.

„Ale jsi,“ řekl ten kluk. „Vstávej.“

A tak odhodila peřinu a vyskočila z postele, a opravdu – byla oblečená. Měla boty i punčochy a nové světle fialové šaty se stužkou, která se jí hodila k očím. Zrzek přešel k oknu a stál tam s obličejem přitisknutým na sklo.

„Ještě prší?“ zeptala se. „Večer pršelo.“

„Pojď se podívat,“ odpověděl kluk, a tak došla k němu a uviděla za oknem černé stromy, jak jim v dešti kape z holých větví.

„Kéž by mi na narozeniny nepršelo,“ řekla zklamaně. „Snad dneska přestane, co myslíš?“ Zrzek na ni letmo pohlédl, pak odvrátil zrak a otevřel okno. „Ne, neotvírej ho!“ vykřikla, ale pak zmlkla, protože jakmile se okno vysunulo, namísto deště a černých zimních stromů uviděla lehký našedlý mlžný opar vonící po vistáriích a daleko pod sebou v mlze slyšela tenké vzdálené hlásky volat: „Pojď dolů, Dulcie, pojď dolů!“ Skrz horní polovinu okna viděla za sklem déšť a smutné černé stromy, ale dole, kde bylo sklo zdvižené, měla před sebou mlhu vonící vistáriemi, a z té mlhy volaly hlasy: „Pojď dolů, pojď dolů!“

„No to jsou mi věci!“ podivila se a pohlédla na zrzka, který se přehraboval ve svém obrovském tlumoku.

„To je tím, že máš narozeniny,“ vysvětlil jí.

„Ale nikdy předtím se na mé narozeniny nic takového nestalo.“

„Ale mohlo se stát,“ odpověděl kluk a vytáhl něco z tlumoku. „Od toho přece narozeniny jsou. A když v předvečer narozenin…“ pohlédl na ni těma zvláštníma zlatě kropenatýma očima, „… vlezeš do postele levou nohou napřed, a než si lehneš, převrátíš polštář, pak se může stát cokoli,“ dodal moudře.

„Vždyť přesně to jsem večer udělala,“ vyhrkla Dulcie. „Ale kdo mě to volá?“

„Tak se podívej,“ pobídl ji chlapec, a tak se vyklonila z okna do teplé voňavé mlhy a hle – zdola na ni koukali Alice s Dickym a George, který bydlel hned přes ulici.

„Dulcie, pojď dolů!“

„Počkejte na mě!“ křikla na ně a zrzek už zase stál u okna. V ruce držel žebříček pro panenky, tak patnácticentimetrový. Přiložil si jej k ústům a foukl na něj a žebříček se okamžitě začal prodlužovat a zvětšovat. Zrzek funěl a foukal a žebřík se natahoval čím dál víc, až dosáhl na zem a Alice ho pevně přidržela, aby k nim Dulcie mohla sešplhat.

„Tak už jsi konečně vstala, ty ospalče?“ zeptal se George a Dicky prozpěvoval: „Ospalče, ospalče!“ Byl ještě malý a vždycky opakoval po ostatních.

Zrzek sešplhal po žebříku, sehnul se a zmáčkl na něm malý lesklý knoflík. Fšúúú, vypustil se ze žebříku vzduch a už z něj byl zase žebříček pro panenky, tak patnácticentimetrový. Chlapec ho strčil zpátky do tlumoku. „Maurice jméno mé,“ prohlásil stručně a přejížděl zlatě kropenatým pohledem z Alice na Dickyho a pak na George. „Tak pojďte.“

Mlha je obklopovala kolem dokola i nad hlavami jako velikánský stan a profukoval jí mírný vánek vonící po vistáriích. Přešli přes trávník na ulici a zrzek se znovu zastavil. „Tak jak budeme cestovat?“ zeptal se. „Pěšky, automobilem, nebo na ponících?“

„Na ponících! Na ponících!“ povykovali Dulcie s Georgem a Dicky se připojil: „Na poníci! Na poníci! Já ci jet na poníci!“ Jenže Alice nechtěla.

„Kdepák,“ prohlásila, „já s Dickym na žádným koni nepojedem a ty, Dulcie, se vod koní taky radšejc drž dál!“