Date: 2017-05-19T05:41:29+00:00
Description: Království Morrigan je plné tradic a příběhů o dávném světě. Princezna Lia je ale nesnáší. Svatba s někým, koho nikdy nepotkala? Kvůli zajištění politického spojenectví? Má všeho po krk! A tak v den své svatby uteče a usadí se ve vzdálené vesnici. Tam se seznámí se dvěma záhadnými přitažlivými muži – princem, kterého si měla vzít, a vrahem s úkolem ji zabít. Obklopena tajemstvím a lží Lia odhalí skutečnosti, které otřesou jejím životem.

Falešný polibek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz
www.albatrosmedia.cz

Mary E. Pearsonová

Falešný polibek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chlapci, který využil příležitost,

muži, díky němuž stále trvá.

Konec cesty. Příslib. Naděje.

Pověz mi to ještě jednou, Amo.

Pátrám v paměti. Sen. Příběh. Rozmazaná vzpomínka.

Byla jsem menší než ty, dítě.

Hranice mezi pravdou a obživou se rozplývá. Potřeba. Naděje. Má babička mi vyprávěla příběhy, protože ničím jiným mě nakrmit nemohla. Dívám se na to dítě hubené jako tyčka, jemuž se o plném žaludku už ani nesní. Přitáhnu si ji za vychrtlé ruce, zvednu si její tělíčko lehké jako pírko na klín.

Bylo nebylo, kdysi dávno, mé dítě, žila princezna stejně malá jako ty. Vládla celému světu. Když rozkázala, i světlo ji poslechlo. Slunce, měsíc i hvězdy poklekaly a vstávaly podle toho, jak ukázala. Bylo nebylo…

Ty časy jsou pryč. Teď mám v náručí jen tuhle zlatookou dívenku. Na tom záleží. Konec cesty. Příslib. Naděje.

Pojď, dítě. Je čas jít.

Než přijdou mrchožrouti.

Věci, které vytrvají. Věci, které zůstávají. Věci, o kterých se s ní neodvažuji mluvit.

Po cestě ti povím víc. O Předtím.

Bylo nebylo, kdysi dávno…

Gaudrelina poslední vůle

Kapitola první

Dnes nastal den, kdy tisíce snů zemřou a jeden se zrodí.

Vítr to věděl. Bylo prvního června, ale na vrcholku, kde stála citadela, jako by chladné poryvy vichru svědčily spíš o nejhlubší zimě. S kletbami třásl okny, s varovným šepotem se jako průvan proplétal chodbami. Před tím, co přicházelo, nebylo úniku.

Ten okamžik se blížil, ať to bylo dobře, nebo ne. Zavřela jsem oči, aby na mě ta myšlenka nedoléhala. Věděla jsem, že jakmile se den rozlomí vpůli, navždycky rozdělí můj život na předtím a potom, a stane se to jediným rychlým činem, který už nemůžu změnit, stejně jako nemůžu změnit barvu svých očí.

Odstrčila jsem se od okna, zamlženého mým dechem, a zanechala nekonečné kopce Morrighanu jejich vlastním starostem. Nastal čas, abych se setkala se svým dnem.

Předepsané liturgie proběhly tak, jak měly, všechny obřady a ceremonie přesně podle stanoveného pořádku, vše jako hold velikosti Morrighanu a vyvoleným Pozůstalým, kteří naši zem založili. Neprotestovala jsem. Tou dobou už se mě zmocnila otupělost, jenže se blížilo poledne a mé srdce se opět rozběhlo, když jsem sledovala poslední kroky, jež oddělovaly tady od tam.

Ležela jsem nahá tváří dolů na kamenném stole a upírala oči na podlahu pod sebou, zatímco mi cizí lidé přejížděli tupými noži po zádech. Zůstávala jsem naprosto nehybná, i když jsem věděla, že nože přejíždějící po mé pokožce svírají opatrné ruce. Ti lidé věděli, že na jejich obratnosti závisí jejich životy. Dokonalá nehybnost mi pomáhala skrýt pokoření z nahoty, zatímco se mě dotýkaly neznámé ruce.

Poblíž mě seděla Pauline a sledovala mě, nejspíš ustaraným pohledem. Neviděla jsem ji, jenom břidlicovou podlahu pod sebou. Dlouhé tmavé vlasy mi visely podél tváře a vytvářely vířící černý tunel, který zablokoval celý svět – až na rytmické škrábání tupých čepelí.

Poslední nůž sklouzl níž, do jemné pokožky v důlku nad mým zadečkem. Bojovala jsem s instinktem odtáhnout se, nakonec jsem se mu neubránila a cukla sebou. Z místnosti se ozvalo kolektivní zalapání po dechu.

„Nehýbej se!“ pokárala mě teta Cloris.

Ucítila jsem na hlavě matčinu dlaň. „Už jen pár tahů, Arabello. Za chvíli je po všem.“

Chtěla mě uklidnit, ale já se naježila kvůli tomu formálnímu oslovení, na jehož používání matka trvala: Zděděným jménem, které patřilo už tolika ženám přede mnou. Přála jsem si, aby aspoň dnes, můj poslední den v Morrighanu, matka odhodila formálnost a použila jméno, kterému jsem dávala přednost a které používali mí bratři, zdrobnělinu jednoho z mých mnoha jmen. Lia. Obyčejné jméno, které podle mě pravdivěji vystihovalo osobu, jíž jsem byla.

Škrabání skončilo. „Dokonáno jest,“ oznámil První tvůrce. Další zamumlali na souhlas.

Slyšela jsem zarachocení podnosu, který položili na stůl vedle mě, a ucítila závan růžového oleje. Kolem zašoupaly kroky přítomných, kteří vytvořili kruh – moje tety, matka, Pauline a další, kteří byli povoláni jako svědci –, a ozvalo se mumlání modliteb. Sledovala jsem, jak se o mě otírá černé roucho kněze, a jeho hlas se vznesl nad ostatní, když mi nalil na záda horký olej. Tvůrci ho vmasírovali do pokožky zkušenými prsty, jež za sebou měly bezpočet těchto tradičních obřadů v Domě Morrighanu. Prohlubovali tak sliby vepsané do mých zad, stvrzovali věrnost dnešku a zajišťovali si svoje zítřky.

Oni mohou doufat, pomyslela jsem si hořce, když moje mysl předběhla čas, pokusila se držet krok s událostmi, které ležely přede mnou. Těmi vepsanými pouze do mého srdce, ne na list papíru. Stěží jsem slyšela projevy kněze, brumlání, které hovořilo pouze o jejich potřebách, ne o mých.

Bylo mi teprve sedmnáct. Copak jsem neměla nárok na vlastní sny o budoucnosti?

„Nechť plody oběti Arabelly Celestine Idris Jezelie, První dcery rodu Morrighan, přinesou požehnání…“

Kněz žvanil dál a dál, nekonečně žadonil o požehnání a vzýval svatost, jeho hlas stoupal, naplňoval místnost, a když už jsem myslela, že to dál nesnesu, že mi jeho slova ucpou dýchací cesty, zmlknul. Na jedinou milosrdně sladkou chvíli mi uši naplnilo ticho. Znovu jsem se nadechla, a pak zaznělo poslední požehnání.

„Neboť království povstala z lidského popela a stojí na kostech ztracených, a bude-li taková vůle nebes, opět se navrátíme.“ Jednou rukou mi zvedl bradu a palcem druhé mi rozmazal po čele popel.

„A tak se staň pro První dceru rodu Morrighan,“ dokončila má matka, jak jí velela tradice, a otřela mi popel kouskem látky namočeným v oleji.

Zavřela jsem oči a svěsila hlavu. První dcera. Požehnání i prokletí. A kdyby někdo znal pravdu, i hanba.

Matka na mě znovu položila ruku, její dlaň mi spočinula na rameni. Ten dotek byl jako bodnutí. Její útěcha přišla příliš pozdě. Kněz odříkal poslední modlitbu v rodném jazyce mé matky, prosbu o mou ochranu, která kupodivu nebyla součástí tradice, a matka teprve poté ruku odtáhla.

Nalili na mě další olej, chladnou kamennou komnatou se opět rozlehly děsivě znějící prozpěvované modlitby, vůně růží obtěžkala vzduch a naplnila mi plíce. Zhluboka jsem se nadechla. Navzdory sama sobě jsem si tuhle část užívala: Horké oleje, teplé ruce, které mi rozmasírovaly svaly zauzlované napětím, jež ve mně už týdny narůstalo. Sametové horko konejšilo štiplavost kyseliny, vzniklé smísením citronové šťávy s barvivem, a květinová vůně mě na okamžik přenesla do skryté letní zahrady, kde mě nikdo nenajde. Kéž by to bylo tak snadné.

Když byl tenhle krok u konce, tvůrci od svého díla odstoupili. Ozvalo se slyšitelné zatajení dechu, když byl výsledek na mých zádech konečně odhalen.

Uslyšela jsem, jak se někdo přišoural blíž. „Odvažuji se tvrdit, že když bude mít k dispozici zbytek, nebude se dívat na záda.“ Místností se rozlehlo zachichotání. Teta Bernette svůj jazyk nikdy neuměla krotit – ani v místnosti, kde byl přítomen kněz a kde šlo o dodržení protokolu. Můj otec tvrdil, že jsem prořízlou pusu zdědila po ní, a ostatní mě varovali, že dneska se musím ovládat.

Pauline mě vzala za paži a pomohla mi vstát. „Výsosti,“ pronesla laskavě, když mi podala měkké prostěradlo, do něhož jsem se mohla zabalit, a zachránit tak poslední zbytky důstojnosti. Vyměnily jsme si rychlý zasvěcený pohled, který mě posílil. Pak mě odvedla k velkému zrcadlu a podala mi stříbrné ruční zrcátko, abych se také mohla podívat na výsledek. Odhrnula jsem si dlouhé vlasy a nechala prostěradlo klesnout tak, aby odhalilo moje bedra.

Ostatní mlčky čekali na mou reakci. Odolala jsem pokušení prudce se nadechnout. Nechtěla jsem matce dopřát to zadostiučinění, ale musela jsem uznat, že moje svatební kavah byla působivá. Ošklivý srpek království Dalbreck na něm vypadal neuvěřitelně krásně, lev s vyceněnými zuby byl na mých zádech zkrocený, jeho čelisti byly delikátně lemovány složitými vzory, zkroucená morrighanská réva se proplétala sem a tam s mrštnou elegancí, dole na zádech se spojovala do písmene V a poslední líbezné výhonky se kroutily a lnuly k nepatrné prohlubni na konci mé páteře. Lev budil respekt a zároveň vypadal důmyslně pokorně.

Hrdlo se mi stáhlo, oči mě štípaly. Byla to kavah, jakou bych si mohla zamilovat… mohla bych být hrdá na to, že ji nosím. Představila jsem si prince, až zazní všechny sliby a až bude spuštěn svatební plášť, jak zalapá po dechu úžasem. Ta chlípná ropucha. Ale tvůrcům jsem musela vzdát hold.

„Je to dokonalé. Děkuji vám. Jsem si jistá, že království Dalbreck bude od dnešního dne chovat tvůrce z Morrighanu v nejvyšší úctě.“ Matka se mému úsilí usmála. Věděla, že jsem ze sebe ta slova vydolovala jen s námahou.

Po tomhle všechny poslali pryč. Poslední přípravy už byly jen na mých rodičích a Pauline, která mi pomáhala. Matka mi ze skříně přinesla bílé hedvábné prádlo, lehounké a téměř průsvitné šepotavé nic, které téměř splývalo s pokožkou jejích paží. Připadalo mi jako zbytečná formalita, protože téměř nic nezakrývalo, bylo průsvitné a asi tolik platné jako nekonečné vrstvy tradic. Pak přišly šaty s výstřihem do V na zádech tak, aby lemoval kavah na počest princova království a odhaloval loajalitu a podřízenost jeho nevěsty.

Matka utáhla stužky všité do šatů, takže se mi živůtek pevně sevřel kolem pasu, i když záda zůstala obnažená. Byl to výtvor z technického hlediska stejně pozoruhodný jako velký most v Golgatě, možná ještě víc. Napadlo mě, jestli švadleny vetkaly do látky a nití i nějaká kouzla. Bylo lepší myslet na tyhle drobnosti než na to, co přinese příští hodina. Matka mě obřadně obrátila tváří k zrcadlu.

Navzdory svému odporu jsem na sebe omámeně vytřeštila oči. Byly to ty nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla. Neuvěřitelně elegantní, i když jedinou ozdobou na nich byla hustá krajka Quiassé od místních krajkářek, lemující celý výstřih. Jednoduchost. Krajka spadala do špičky véčka vpředu na živůtku, které zrcadlilo hlubší V na díle zad. Vypadala jsem v těch šatech jako někdo jiný, někdo starší a moudřejší. Někdo s čistým srdcem, v němž nechová žádná tajemství. Někdo… kdo se mi vůbec nepodobal.

Mlčky jsem se vydala k oknu a zadívala se ven. Mé kroky doprovázel matčin tichý vzdech. V dálce jsem viděla osamělou rudou vížku Golgaty, poslední část trosek připomínající kdysi mohutný most, který se klenul nad zálivem. Brzy se rozpadne i ona, zmizí v nenávratnu jako ten velkolepý most minulosti. Ani záhadné stavitelské umění Předků se nedokázalo vzpírat nevyhnutelnému. Tak proč bych se o to měla snažit já?

Žaludek se mi sevřel. Přesunula jsem pohled na spodní část kopce, kde hluboko pod citadelou rachotily po silnici povozy a mířily na náměstí. Možná byly naložené ovocem, květinami nebo soudky vína z morrighanských vinic. Mezi nimi byly vidět i vznešené kočáry, tažené svátečně vyzdobenými koňskými spřeženími.

V jednom z těch kočárů byl možná můj starší bratr Walther a jeho mladá novomanželka Greta. Cestou na mou svatbu sedí s propletenými prsty a nedokážou ani na chvíli odtrhnout pohled jeden od druhého. Mí další bratři jsou už možná na náměstí a usmívají se na dívky přitahované jejich půvabem. Vzpomněla jsem si, jak jsem jen před pár dny viděla Regana, jak v temné chodbě se zasněným pohledem něco šeptá dceři kočího. A Bryn měl každý týden nové děvče, nedokázal vydržet jen s jedinou. Mí tři starší bratři, které jsem zbožňovala, se všichni mohli zamilovat, do koho si přáli, a se svou vyvolenou se oženit. I dívky si mohly vybírat svobodně. Všichni byli svobodní, i Pauline, jejíž miláček se k ní měl vrátit koncem měsíce.

„Jak jsi to mohla udělat, mami?“ zeptala jsem se s pohledem upřeným na kočáry projíždějící pod námi. „Jak jsi mohla přijet takovou dálku až z Gastineux a vzít si ropuchu, kterou jsi nemilovala?“

„Tvůj otec není žádná ropucha,“ ozvala se přísně matka.

Prudce jsem se k ní obrátila. „Možná je král, ale stejně je ropucha. Nebo mi snad chceš tvrdit, že když sis měla vzít cizince dvakrát tak starého jako ty, nemyslela sis to o něm?“

Matčiny šedivé oči na mně klidně spočinuly. „Ne, nemyslela. Byl to můj osud a moje povinnost.“

Z hrudi se mi vydral unavený povzdech. „Protože jsi byla První dcera.“

Od tématu První dcery matka vždycky chytře uhýbala. Dnes jsme tu byly jen my dvě, nic nás nerozptylovalo, a tak nemohla ani uhnout. Viděla jsem, jak ztuhla, a pak pyšně zvedla bradu jako správná panovnice. „Je to čest, Arabello.“

„Jenže já nemám nadání Prvních dcer. Nejsem Siarrah. Dalbreck brzo zjistí, že nejsem takovým přínosem, jak bych měla být. Tahle svatba je podfuk.“

„Nadání se možná projeví v pravý čas,“ ozvala se slabě.

V tom jsem se s ní nepřela. Bylo známo, že u mnohých Prvních dcer se dar objevil s nástupem ženství, a já byla žena už čtyři roky. Jenže po nadání ani stopy. Matka se držela falešné naděje. Odvrátila jsem se od ní a zadívala se znovu z okna.

„I kdyby se neprojevilo,“ pokračovala matka. „ta svatba není žádný klam. V tom spojení jde o mnohem víc než jen o tvůj dar. Privilegium První dcery královské krve je darem samo o sobě. Nese to s sebou historii a tradici. A na tom záleží nejvíc.“

„Proč První dcera? Jak někdo může vědět jistě, že dar nezdědil syn? Nebo druhá dcera?“

„Stává se to, ale… neočekává se to. Není to tradice.“

A je snad tradice, že ty jsi o svoje nadání přišla? Ta nevyřčená slova mezi námi visela jako břitva, jenže ani já jimi matku nemohla ranit. Otec se s ní už neradil o záležitostech království jako na začátku jejich manželství, ale slyšela jsem vyprávět o dobách, kdy byl její dar silný. Kdy záleželo na tom, co řekla. Tedy pokud něco z toho byla pravda. Už jsem si tím nebyla tak jistá.

Na takové tlachání jsem neměla trpělivost. Ráda jsem mluvila přímo a k věci. Ty řeči o tradici už mě unavovaly. Měla jsem pocit, že pokud to slovo ještě jednou padne, vybuchne mi hlava. Moje matka je prostě z jiné doby.

Slyšela jsem ji, jak ke mně přichází, cítila, jak se kolem mě obemykají její teplé paže. Hrdlo se mi stáhlo. „Má milovaná dcero,“ zašeptala mi do ucha, „nezáleží na tom, jestli se dar objeví, nebo ne. Nedělej si s tím starosti. Dnes je tvůj svatební den.“

S ropuchou. Zahlédla jsem krále Dalbrecku, když přijel dojednat podmínky – jako by svému synovi kupoval koně. Král vypadal vetchý a ohnutý jako artritický prst čarodějnice. Byl dost starý na to, aby mohl být mým dědečkem. Shrbený, šoural se, potřeboval pomoc s výstupem do schodů velké síně. I kdyby zplodil prince v pozdějším věku, stejně i on už bude bezzubý stařík. Pomyšlení na to, že by se mě dotkl, natož pak…

Zachvěla jsem se při představě, jak ty staré kostnaté prsty hladí mou tvář, nebo jak se jeho scvrklé rty setkávají s mými. Dívala jsem se dál z okna, jenže za sklem jsem nic neviděla. „Proč jsem si ho nejdřív nemohla aspoň prohlédnout?“

Matčiny paže klesly a odtáhly se ode mě. „Prohlédnout si prince? Naše vztahy s Dalbreckem jsou už takhle přinejlepším napjaté. To bys je chtěla svým požadavkem urazit ve chvíli, kdy Morrighan doufá, že získá klíčového spojence?“

„Nejsem voják otcovy armády.“

Matka si mě přitáhla blíž, pohladila mě po tváři a zašeptala: „Ale ano, miláčku. Jsi.“

Zamrazilo mě na páteři.

Naposledy mě objala a ustoupila. „Už je čas. Dojdu do trezoru pro svatební plášť,“ oznámila mi a odešla.

Přešla jsem místnost ke své skříni a prudce ji otevřela. Vytáhla jsem spodní zásuvku a vylovila z ní zelené sametové pouzdro, v němž byla ukrytá tenká dýka s jílcem vykládaným drahokamy. Byl to dar od bratrů k mým šestnáctým narozeninám, dar, který jsem nikdy nesměla použít, aspoň ne veřejně. Ale zadní strana dveří skříně nesla stopy po mém urputném tajném nácviku. Popadla jsem ještě pár dalších věcí, zabalila je do spodní košilky a převázala stuhou.

Pauline se vrátila z komůrky, kde se převlékala, a já jí ten balíček podala.

„Postarám se o to,“ vyhrkla. Poslední přípravy ji proměnily v uzlíček nervů. Vyšla z komnaty ve chvíli, kdy se matka vrátila s pláštěm.

„O co se postará?“ zeptala se.

„Dala jsem jí ještě pár věcí, které si chci vzít s sebou.“

„Všechno, co budeš potřebovat, jsme poslali v truhlicích včera,“ připomněla mi a vydala se přes pokoj k mé posteli.

„Zapomněla jsem pár maličkostí.“

Matka zavrtěla hlavou. Připomněla mi, že v kočáře je málo místa a cesta do Dalbrecku bude dlouhá.

„Já to zvládnu,“ odpověděla jsem.

Matka opatrně rozložila plášť na postel. Byl nažehlený a v trezoru visel na ramínku, aby jeho krásu nenarušil žádný záhyb ani pokrčení. Přejela jsem dlaní po krátkém sametovém vlasu. Modrá byla temná jako půlnoc a rubíny, turmalíny a safíry našité kolem okrajů byly hvězdy. Ty šperky se budou hodit. Podle tradice měli nevěstě přehodit plášť přes ramena oba rodiče, a přece má matka přišla sama.

„Kde je…“ nadechla jsem se k otázce, ale to už jsem z chodby zaslechla kroky. Srdce mi pokleslo ještě níž. Ani při takové příležitosti jako tahle nepřicházel sám. Otec vstoupil do pokoje v doprovodu lorda viceregenta z jedné strany, kancléře a královského rádce z druhé a za patami se jim táhli další nižší členové vlády. Věděla jsem, že viceregent dělá jen svou práci (vzal si mě po podpisu dokumentu stranou a řekl mi, že on jediný byl proti tomu manželství), ale držel se striktně svých povinností stejně jako ostatní. Kancléře a rádce jsem zvlášť nesnášela, jak oba dobře věděli, ale nijak jsem si to nevyčítala, protože ta antipatie byla vzájemná. Naskočila mi husí kůže pokaždé, když jsem se k nim přiblížila, jako bych procházela kolem odporných krvelačných hlodavců. Tihle budou nejspíš nejradši, že se mě zbavili.

Otec přistoupil ke mně, políbil mě na obě tváře, ucouvl, aby si mě prohlédl, a konečně si upřímně povzdychl. „Jsi stejně krásná, jako byla o svatebním dni tvoje matka.“

Napadlo mě, jestli je ten nezvyklý projev citů určený přihlížejícím. Téměř nikdy jsem mezi matkou a otcem nepozorovala žádnou náklonnost, ale teď jsem si všimla, jak jeho oči na chviličku sklouzly ze mě k matce a prodlely tam. Matka se dívala na něj a já netušila, co ta výměna pohledů znamená. Lásku? Nebo lítost nad ztracenou láskou, nad tím, co mohlo být? Ta nejistota ve mně vyhloubila podivnou skulinu, na rty se mi draly stovky otázek, jenže nás pozorovali kancléř, rádce a jejich netrpělivý doprovod, a před nimi jsem se vyptávat nechtěla. Možná právě to otec zamýšlel.

Strážce času, zavalitý mužík s vyboulenýma očima, vytáhl své nerozlučné kapesní hodinky. On i ostatní neustále mého otce popoháněli, jako by království vládli oni, ne on. „Čas kvapí, Vaše Veličenstvo,“ připomněl otci.

Viceregent po mně přejel soucitným pohledem, ale přikývl na souhlas. „Nechceme v tak významnou chvíli nechat královskou rodinu z Dalbrecku čekat. Jak víte, Veličenstvo, nesetkalo by se to s pochopením.“

Kouzlo okamžiku bylo zlomeno, pohledy mých rodičů se od sebe odtrhly. Matka a otec zvedli plášť a položili mi ho na ramena, upevnili mi sponu u krku. Sám otec mi potom natáhl kápi na hlavu a políbil mě na obě tváře, ale tentokrát zdrženlivěji, pouze aby dodržel protokol. „Dnes prospěješ zájmům království Morrighan, Arabello.“

Lio.

Otec jméno Jezelia nesnášel, protože ho nenosil nikdo z královských předků, nenosil ho vůbec nikdo, jak zdůrazňoval, ale matka na něm bez vysvětlení trvala. V tomhle byla neústupná. Tehdy zřejmě naposledy otec ustoupil jejímu přání. Což bych se nikdy nedozvěděla, nebýt tety Bernette, a i ta kolem toho našlapovala po špičkách, neboť to nejspíš stále bylo jablko sváru mezi mými rodiči.

Pátrala jsem v otcově tváři. Prchavá něha okamžiku z něj zmizela, v úvahách se už přesunul ke státním záležitostem, ale já se mu dál dívala do očí. Doufala jsem v něco víc. Ale nic nepřišlo. Zvedla jsem bradu a napřímila se. „Ano, prospěju království Morrighan, jak mám, Vaše Veličenstvo. Jsem nakonec jen voják vaší armády.“

Otec se zamračil a pohlédl tázavě na matku. Slabě zavrtěla hlavou, jako by mu naznačila, že si toho nemá všímat. Otec, který byl vždycky na prvním místě panovník a teprve potom to druhé, tedy spokojeně ignoroval mou narážku, protože už se v duchu zabýval dalšími záležitostmi. Otočil se a se svým průvodem odešel se slovy, že se sejdeme v opatství, protože prozatím svou povinnost ke mně splnil. Povinnost. Tohle slovo jsem nenáviděla stejně jako tradice.

„Jsi připravená?“ zeptala se matka, když ostatní odešli.

Přikývla jsem. „Ale musím si ještě vyřídit něco osobního, než odjedu. Sejdeme se dole v hale.“

„Můžu…“

„Matko, prosím.“ Hlas se mi poprvé zlomil. „Potřebuju jen pár minut.“

Matka ustoupila. Naslouchala jsem osamělé ozvěně jejích kroků, když se vzdalovala chodbou pryč.

„Pauline?“ zašeptala jsem a popleskala se po tvářích.

Pauline vstoupila do mého pokoje přes převlékárnu. Zíraly jsme na sebe mlčky. Nepotřebovaly jsme slova, jasně jsme chápaly, co leží před námi. Každou podrobnost dnešního dne jsme už probraly během dlouhých bezesných nocí.

„Pořád si to ještě můžeš rozmyslet. Víš jistě, že to chceš udělat?“ zeptala se Pauline a dala mi tak poslední šanci vycouvat.

Jistě? Hruď se mi svírala bolestí tak hlubokou a skutečnou, až jsem si říkala, jestli se srdce doopravdy nemůže zlomit. Nebo je to strach, který mnou proniká? Přitiskla jsem si ruku na prsa, abych tu bodavou bolest trochu utišila. Možná je tohle ten předěl. „Nemůžu se rozmyslet. Rozhodnutí už padlo,“ odpověděla jsem. „Od nynějška musím žít se svým osudem, ať už to dopadne dobře, nebo špatně.“

„Modlím se, aby to dopadlo dobře, má přítelkyně,“ pronesla Pauline a chápavě přikývla. Pak jsme se chvatně pustily opuštěnou klenutou chodbou do zadní části citadely a pak dolů po schodišti pro sloužící. Nikoho jsme nepotkaly – všichni měli buď moc práce s přípravami svatby v opatství, nebo čekali na náměstí před citadelou, až dorazí královský průvod.

Vynořily jsme se z dřevěných dvířek se silnými černými veřejemi do oslepujícího slunce. Vítr nám škubal s šaty, strhnul mi kápi z hlavy. Zahlédla jsem zadní bránu pevnosti, která se využívala jen při odjezdu na lov nebo pro tajné výpravy. Byla otevřená, tak jak jsme si objednaly. Pauline mě vedla přes bahnitou ohradu do stínu u zdi kočárového přístěnku, kde čekal vykulený čeledín se dvěma osedlanými koňmi. Když mě uviděl, jeho oči se rozšířily ještě víc. „Vaše Výsosti, máte jet kočárem, už ho pro vás přichystali,“ vyhrknul a polykal přitom konce slov. „Čeká před citadelou. Kdybyste…“

„Změna plánů,“ pronesla jsem pevně a přidržela si šaty, abych mohla zaháknout nohu do třmenu. Kluk se slámovými vlasy otevřel užasle pusu, když spatřil mé bělostné šaty s lemem od bahna, které jsem si teď rozmazala i po rukávech, krajkovém živůtku, a co hůř, i po drahocenném morrighanském svatebním plášti. „Ale…“

„Rychle! Pomoz mi!“ vyštěkla jsem na něj.

Mladičký čeledín poslechl a po mně pomohl i Pauline.

„Co mám říct…“

Zbytek už jsem neslyšela, dusot kopyt přehlušil všechny námitky jednou provždy. S Pauline po boku jsem se jediným rychlým činem, takovým, jenž se nedal vzít zpátky, činem, který ukončil tisíc snů a nechal zrodit jediný, odstřihla od svého dosavadního života. Vyrazila jsem do úkrytu hvozdu. A už se ani jednou neohlédla.

bychom neopakovali historii,

předávejme si příběhy

od otce k synu, od matky k dceři.

Neboť stačí jediná generace

a dějiny i pravda budou ztraceny navždy.

Morrighanská Kniha svatého písma, svazek III.

Kapitola druhá

Vřískaly jsme. Vykřikovaly jsme z plných plic, s vědomím, že vítr, kopce a dálka uchovají naši nervózní radost ze svobody v tajnosti před nepovolanýma ušima. Vřískaly jsme s divokým odhodláním a primitivní touhou uvěřit v náš útěk. Kdybychom mu nevěřily, přemohl by nás strach. Už teď jsem cítila, jak se do mě zakusuje zezadu, jak jsem se snažila cválat rychleji.

S vědomím, že nás čeledín pozoruje, jsme mířily na sever, dokud jsme nezmizely v lese. Sotva jsme se ocitly pod ochranou stromů, našly jsme koryto potoka, které jsem znala z loveckých výprav s bratry. Vjely jsme do něj a chvíli vedly koně mělkým proudem, až jsme našly kamenitý břeh na druhé straně, Když jsme na něj vyjely, nezůstaly po nás žádné stopy, nic, podle čeho by nás někdo mohl sledovat.

Sotva jsme se zase ocitly na pevné zemi, zaryly jsme paty do koňských boků a ujížděly, jako by nás pronásledovala nějaká příšera. Jely jsme po zřídka užívané stezce mezi hustými borovicemi, mezi nimiž bychom se v případě potřeby mohly rychle ztratit. Chvílemi jsme byly jako opilé smíchem, chvílemi nám po tvářích stékaly slzy, vysušované rychlou jízdou. Většinou jsme ale mlčely. Nedokázaly jsme tak úplně uvěřit tomu, že jsme to opravdu zvládly.

Asi po hodině už jsem nevěděla, co mě bolí víc, jestli stehna, lýtka, do kterých mě chytaly křeče, nebo natřesené pozadí. Všechny tyhle části mého těla byly zvyklé jen na strnulé královské popojíždění krokem, protože nic víc mi otec v posledních měsících nedovolil. Prsty jsem měla otupělé od svírání otěží, ale Pauline se nezastavovala, a tak jsem s ní držela krok.

Za mnou vlály šaty, z nichž se stalo svatební roucho, které mě spojilo s životem v nejistotě. Jenže ten mě děsil méně než jistota, jíž jsem čelila předtím. Tenhle život byl můj sen, jediným jeho omezením byla moje představivost. Byl to život, jehož svrchovanou vládkyní jsem se stala já sama.

Ztratila jsem pojem o čase, záleželo jen na rytmu kopyt: Každý jejich úder zvětšoval propast. Naši zářivě vyhřebelcovaní ravianští hnědáci si nakonec téměř jednohlasně odfrkli a sami zpomalili, jako by si vyměnili nějakou zašifrovanou zprávu. Raviané byli pýchou morrighanských stájí, a tihle dostáli své pověsti. Přes vrcholky stromů jsem se zadívala k západu. Zbývaly poslední tři hodiny denního světla. Ještě jsme se nemohly zastavit. Ujížděly jsme dál, i když pomaleji. Teprve poté, co slunce zmizelo za hřebenem Andeluchi, jsme začaly hledat bezpečné místo k přenocování.

Při jízdě mezi stromy jsem bedlivě naslouchala a hledala něco, co by nám posloužilo jako úkryt. Na zátylku mi naskočila husí kůže, když lesem jako varování zazněl ptačí skřek. Dostaly jsme se k troskám z doby Předtím, zborceným zbytkům zdí a sloupů tak zarostlých, že už ani nepřipomínaly civilizaci. Byly pokryté mechem a lišejníkem a zřejmě jen díky jejich podpoře ještě stály. Možná tu kdysi býval nádherný chrám, ale teď ho polykalo křoví a kapradí. Pauline si políbila hřbet ruky v gestu, jež bylo zároveň prosbou o požehnání a ochranu před duchy, kteří tu z těch dávných věků ještě mohli přebývat, a trhla otěžemi, aby pobídla koně do kroku. Já si nepolíbila ruku ani nezrychlila. Prohlížela jsem si ty kostry starého věku zvědavě jako vždycky a představovala si lidi, kteří je vytvořili.

Konečně jsme dorazily na mýtinu. Nad našimi hlavami bledly poslední zbytky denního světla, obě už jsme ochable visely v sedlech, a tak jsme se mlčky shodly na tom, že tady se utáboříme. Netoužila jsem po ničem jiném než se zhroutit do trávy a tvrdě spát až do rána, jenže koně byli stejně vyčerpaní jako my a zasloužili si naši pozornost. Byli naší jedinou nadějí na únik.

Sundaly jsme jim sedla, která jsme nechaly s neobřadným žuchnutím dopadnout na zem, protože na nic víc jsme neměly sílu. Pak jsme rozklepaly vlhké houně a pověsily je na větve, aby proschly. Poplácaly jsme koně po zadních a oba se vydali rovnou k potoku, aby se napili.

Pauline a já jsme se zhroutily k sobě na zem. Na jídlo jsme byly příliš unavené, i když jsme obě celý den nevzaly nic do úst. Ráno jsme byly příliš nervózní z našich tajných plánů, než abychom se pořádně nasnídaly. Sice jsem o útěku uvažovala už celé týdny, jenže jsem si ho stejně nedokázala představit až do včerejší večeře na rozloučenou s mou rodinou v Aldridově síni. V tu chvíli se všechno změnilo a nepředstavitelné se najednou zdálo jako má jediná šance. Když sálem zněly přípitky a smích, když jsem se dusila pod tíhou hlučné zábavy a spokojených úsměvů členů vlády, můj pohled se setkal s Paulininým. Stála s ostatními sloužícími u protější stěny, kde čekali na naše pokyny. Zavrtěla jsem na ni hlavou a ona pochopila. Tohle nemůžu udělat. Přikývla na souhlas.

Našeho tichého dorozumění si nikdo nevšiml. Později večer, když se všichni uchýlili do svých ložnic, se vrátila do mé komnaty a začaly jsme plánovat. Měly jsme tak málo času a tolik se toho muselo zařídit. Téměř všechno záviselo na tom, jak získat dva osedlané koně tak, aby o tom nikdo nevěděl. Pauline se za úsvitu vydala do stájí. Vyhnula se vrchnímu stájníkovi, který už měl plné ruce práce s chystáním spřežení pro královský průvod, a nenápadně promluvila s nejmladším pomocníkem, nezkušeným hochem, který se bál neuposlechnout přímý rozkaz komorné z královského dvora. A náš narychlo poslepovaný plán prozatím vycházel.

Byly jsme sice příliš vyčerpané, než abychom jedly, ale když slunce kleslo níž a světlo potemnělo, únavu vystřídal strach. Posbíraly jsme trochu dřeva na oheň, který by zaplašil lesní tvory skryté ve stínech mezi stromy, nebo nám aspoň umožnil vidět jejich zuby dřív, než nás zakousnou.

Noc nastala rychle a spolykala celý svět, nechala jen malý mihotavý kruh světla kolem plamenů, které nám ohřívaly nohy. Dívala jsem se, jak oheň olizuje vzduch před námi, naslouchala jeho praskání a šustotu větví stromů v lese. Nic jiného se neozývalo, ale my nepřestávaly špicovat uši.

„Myslíš, že jsou tady medvědi?“ zeptala se Pauline.

„Nejspíš ano.“ Ale moje myšlenky patřily tygrům. Jednomu jsem se dívala do očí, když mi bylo deset. Stál tak blízko, že jsem cítila jeho dech, jeho vrčení, jeho sliny, jeho obrovské silné tělo, které se mě chystalo pozřít. Čekala jsem na smrt. Nevím, proč na mě nezaútočil hned, ale život mi zachránil vzdálený výkřik bratra, který mě hledal. Zvíře zmizelo mezi stromy stejně rychle, jako se objevilo. Když jsem to pak vyprávěla ostatním, nikdo mi nevěřil. Proslýchalo se sice, že v Cam Lanteux jsou tygři, ale jen vzácně. Morrighan nebyl jejich přirozeným prostředím. Skelný pohled toho tvora mě dodnes pronásledoval ve snech. Mžourala jsem přes plameny do tmy. Moje dýka byla pořád v sedlové brašně, pár kroků za hranicí světla. Jak pošetilé, že jsem si na ni vzpomněla až teď.

„Mohlo by tady být něco horšího než medvědi. Barbaři,“ pronesla jsem s hranou hrůzou, abych trochu odlehčila náladu.

Pauline vykulila oči, v nichž probleskl záchvěv smíchu. „Slyšela jsem, že se množí jako králíci a ukusují hlavy menším zvířatům zaživa.“

„A dorozumívají se chrochtáním.“ I já poslouchala podobné historky. Vojáci se vraceli z průzkumných výprav a líčili brutální zvyky barbarů i jejich rostoucí počet. Jen kvůli nim se tradiční nepřátelství mezi Morrighanem a Dalbreckem odsunulo a nahradilo ho křehké spojenectví – na můj úkor. Velké mocné království na druhé straně světadílu s rostoucí populací a údajnými ambicemi rozšířit své hranice bylo větší hrozbou než víceméně civilizovaný soused, který aspoň pocházel z vyvolených Pozůstalých. Spojené síly Morrighanu a Dalbrecku by byly mocné, ale každé království zvlášť zůstávalo zoufale zranitelné. Barbary od nás držela dál jen Velká řeka a neobydlené pustiny Cam Lanteux.

Pauline hodila do ohně další suchou větev. „Ty máš nadání na jazyky, takže bys s tím barbarským chrochtáním neměla mít potíže. Nakonec půlka našeho dvora taky jen chrochtá.“

Obě jsme se rozesmály a začaly napodobovat povýšená odfrkávání kancléře a rádce.

„Viděla jsi někdy nějakého?“ zeptala se moje přítelkyně.

„Já? Barbara? V posledních letech mě drželi na tak krátkém řetězu, že jsem nevídala skoro nikoho.“ Moje svoboda, kdy jsem se mohla volně prohánět po kopcích a vyvádět s bratry, skončila náhle ve chvíli, kdy rodiče usoudili, že začínám vypadat jako žena, takže bych se tak měla i chovat. Připravili mě o svobodu, kterou jsem sdílela s Waltherem, Reganem a Brynem: Zkoumali jsme trosky v lesích, projížděli se na koních po lukách a lovili menší zvěř, vyváděli nejrůznější lotroviny. Jak jsme vyrůstali, nad nezbednostmi bratrů se krčilo rameny, ale nad mými ne. Tehdy jsem pochopila, že se mi měří jiným metrem než chlapcům.

Když mi rodiče omezili zábavu, zvykla jsem si občas se nepozorovaně vytratit, což jsem dělala dodnes. Téhle mé dovednosti si otec a matka moc necenili, zato já na ni byla hrdá. Rádce mě podezíral, že se toulám, a snažil se klást mi do cesty chabé pasti, kterým jsem se bez problémů vyhýbala. Věděl například, že chodím do komnaty se starými texty, kam byl přístup zakázán – staré svitky byly zřejmě příliš křehké pro ruce tak nedbalé jako moje. Jenže i když se mi podařilo nepozorovaně vyklouznout z citadely, neměla jsem vlastně kam jít. V Civice mě všichni znali a někdo by to hned donesl rodičům. Proto se moje úniky omezovaly na noční výpravy do temných zadních krcálků, kde jsem hrála karty nebo kostky s bratry a jejich nejdůvěrnějšími přáteli, kteří měli dost rozumu na to, aby si o Waltherově mladší sestře nepouštěli pusu na špacír, a možná i soucítili s mým trápením. Bratři se vždycky bavili úžasem svých kamarádů nad tím, jak s nimi dokážu držet krok. Nikdo si tam nehlídal jazyk, nikdo se nevyhýbal jistým tématům kvůli mému titulu nebo pohlaví, a tyhle skandální debaty mě toho naučily tolik toho, co mi můj soukromý učitel zprostředkovat nemohl.

Zastínila jsem si oči rukou a zadívala se do lesa, jako bych vyhlížela příchozí. „Návštěva divochů by teď byla vítaným rozptýlením. Barbaři, ukažte se!“ vykřikla jsem. Odpovědělo mi ticho. „Asi jsme je vyděsily.“

Pauline se zasmála, ale naše nervózní předstíraná odvaha zůstala viset ve vzduchu mezi námi. Obě jsme věděly, že skupinky barbarů se občas objevovaly v lesích, které se táhly od Vendy k zakázané oblasti Cam Lanteux. Někdy se dokonce odvážili až do pohraničí Morrighanu a Dalbrecku, a když je vojáci pronásledovali, zmizeli mezi stromy snadno jako vlci. Ale zatím jsme byly pořád hluboko ve vnitrozemí Morrighanu, abychom si s tím nemusely dělat starosti. Aspoň jsem doufala. Pravděpodobnější bylo, že narazíme na tuláky, putující nomády, kteří sem občas z Cam Lanteux zabloudili. Nikdy jsem žádného neviděla, ale slyšela jsem o jejich nezvyklých způsobech. Jezdili s barevnými vozy, prodávali tretky, nakupovali zásoby, nabízeli záhadné lektvary, někdy i za pár grošů hráli teskné melodie. Z nich jsem strach neměla. Největší obavy mi naháněl můj otec a to, do čeho jsem zatáhla Pauline. Bylo toho tolik, o čem jsme si včera večer nestačily promluvit.

Pozorovala jsem ji, jak nepřítomně zírá do ohně. Tu a tam přiložila dřívko. Pauline byla schopná dívka, ale věděla jsem, že není nebojácná, a proto její dnešní odvaha předčila tu moji. Tím, co jsme dnes udělaly, mohla jen ztratit. Já mohla jen získat.

„Mrzí mě to, Pauline. Tolik jsem to pro tebe zamotala.“

Pokrčila rameny. „Stejně jsem chtěla odejít. Říkala jsem ti to.“

„Ale ne takhle. Mohla jsi odejít za mnohem příjemnějších podmínek.“

Ušklíbla se, protože s tím se nedalo nesouhlasit. „Možná.“ Její úsměv pomalu bledl, pátrala pohledem v mé tváři. „Ale nikdy bych nemohla odejít z důležitějšího důvodu. Na dokonalé načasování se vždycky spoléhat nedá.“

Takovou přítelkyni jsem si nezasloužila. Její soucit ke mně až bolel. „Půjdou po nás,“ připomněla jsem jí. „Na mou hlavu vypíšou odměnu.“ O tomhle jsme si v těch kratinkých hodinách nad ránem promluvit nestačily.

Pauline se odvrátila a energicky zavrtěla hlavou. „Ne, to by tvůj otec neudělal.“

Povzdychla jsem si, objala si pokrčené nohy a zadívala se do uhlíků žhnoucích vedle mých chodidel. „Prosím tě, můj otec se o to zasadí jako první. Dopustila jsem se velezrady. Je to stejné, jako by dezertoval voják jeho armády. A co hůř, pokořila jsem ho. Kvůli mně teď vypadá jako slaboch. Tohle mu jeho vláda nezapomene. Bude muset jednat.“

Ani s tímhle Pauline nemohla nesouhlasit. Od svých dvanácti let jsem se jako příslušnice dvora musela účastnit jako svědek poprav zrádců. Docházelo k nim jen zřídka, protože veřejné věšení působilo jako dostatečně odstrašující prostředek, ale obě jsme znaly příběh otcovy sestry. Zemřela před mým narozením, skočila z Východní věže. Její syn dezertoval ze svého pluku a ona věděla, že ani jako králův synovec nebude ušetřen. A nebyl. Oběsili ho den poté a oba je pohřbili bez obřadu do jediného neoznačeného hrobu. Některé hranice se v Morrighanu nepřekračují nikdy. Jednou z nich je loajalita.

Pauline se zamračila. „Ale ty nejsi voják, Lio. Jsi jeho dcera. Neměla jsi na vybranou, a to znamená, že jsem neměla ani já. Nikoho by neměli nutit do sňatku s někým, koho nemiluje.“ Zaklonila se, zadívala se ke hvězdám a nakrčila nos. „Zvlášť ne s nějakým starým, škrobeným, nafoukaným princem.“

Znovu jsme se rozesmály a já byla osudu za Pauline vděčnější než za vzduch, který jsem dýchala. Společně jsme sledovaly blikající souhvězdí a ona mi vyprávěla o Mikaelovi, o slibech, které si navzájem dali, o všem sladkém, co jí šeptal do ucha, o plánech, které chtěli uskutečnit, až se Mikael koncem měsíce vrátí ze své poslední průzkumné výpravy s jednotkou královské gardy. Když o něm vyprávěla, viděla jsem v jejích očích lásku, a hlas se jí přitom změnil.

Přiznala mi, jak moc se jí po něm stýská, ale prý věří, že si ji najde, protože ji zná jako nikdo jiný na světě. Neustále si spolu povídali o Terravinu: O životě, jaký tam povedou, o dětech, které tam budou spolu vychovávat. Čím déle mluvila, tím větší bolest ve mně narůstala. Já měla o budoucnosti jen neurčité, prázdné představy, spíš o tom, co nechci, kdežto Pauline snila o skutečných lidech a skutečných podrobnostech. O tom, jak stvoří budoucnost s někým dalším.

Přemítala jsem, jaké by bylo mít někoho, kdo mě tak dobře zná. Někoho, kdo se mi podívá do duše, někoho, jehož pouhý dotek vyžene z mé mysli všechno ostatní. Snažila jsem se představit si někoho, kdo by prahnul po stejných věcech jako já, kdo by se mnou chtěl strávit zbytek života z vlastního rozhodnutí, ne aby svazkem bez lásky naplnil smlouvu sepsanou na papíře.

Pauline mi stiskla ruku a naklonila se, aby přiložila další dřevo na oheň. „Měly bychom se trochu prospat, abychom ráno brzy vyrazily dál.“

Měla pravdu. Měly jsme před sebou aspoň týden cesty za předpokladu, že nezabloudíme. Pauline nebyla v Terravinu od dětství a neznala přesně cestu. Já tam nebyla ještě nikdy, takže jsme mohly spoléhat jen na její instinkty a pomoc cizinců, které snad potkáme. Roztáhla jsem pro nás na zemi pokrývku a vytřásla si z vlasů spadané jehličí.

Pauline se na mě váhavě zadívala. „Nevadilo by ti, kdybych odříkala svaté upomínky jako první? Řeknu je tiše.“

„Samozřejmě,“ zašeptala jsem. Kvůli ní jsem se snažila tvářit zbožně, ale ucítila jsem bodnutí viny, že sama vůbec nemám touhu je zarecitovat. Pauline byla upřímně věřící, kdežto já se netajila svým opovržením k tradicím, které diktovaly můj osud.

Kamarádka poklekla a odříkala upomínky hypnotickým hlasem, který zněl jako jemné tóny harfy, rozléhající se s tichou ozvěnou od stěn opatství. Dívala jsem se na ni a uvažovala o tom, jak hloupý je osud. Pauline by byla mnohem lepší První dcerou rodu Morrighan, dcerou, o jakou by mí rodiče tak stáli: tichou, s diskrétním vyjadřováním, trpělivou, věrnou starým zvykům, s čistým srdcem, vnímavou k nevyslovenému a mnohem blíž daru, než jsem kdy byla já. Ve všech směrech by byla mnohem lepší První dcerou.

Natáhla jsem se na záda a naslouchala příběhu, který recitovala. Příběhu původní První dcery, jež využila dar bohů, aby vyvedla vyvolené Pozůstalé ze zkázy do bezpečí a nové země. Aby za sebou zanechala zničený a zpustošený svět a vybudovala nový svět naděje. V Paulinině sladkém zpěvavém podání zněl ten příběh krásně, mesiášsky, podmanivě. Ztratila jsem se v jeho rytmu, stejně jako jsem byla ztracená v hlubokých lesích kolem nás, ztracená ve světě, který ležel za nimi, ztracená v kouzlu dávných časů. V Paulinině něžném podání dosáhl příběh počátku světa a zase se vrátil. Téměř jsem to cítila.

Myslela jsem na všechny ty tajné chvíle svého dětství, kdy jsem se vykrádala ven uprostřed noci na nejklidnější část citadely – střechu, na místo, kde neustálý hluk utichl a já se stala jedním z těch tichých smítek spojených s vesmírem. Cítila jsem se tam blízko něčemu, co jsem neuměla pojmenovat.

Kdybych se jen dokázala natáhnout a dotknout se hvězd, věděla bych všechno. Všemu bych rozuměla.

Co bys věděla, miláčku? ptala se matka, která si tam pro mě přišla.

Tohle, odpovídala jsem a tiskla si dlaň na hrudník. Neměla jsem slova, jimiž bych popsala tu bolest uvnitř.

Není co vědět, dítě. Je to jen chlad noci. Matka mě vzala do náruče a vedla mě zpátky do postele. Později, když moje noční toulky neustávaly, nechala ke dveřím na střechu připevnit zámek tak vysoko, abych na něj nedosáhla.

Pauline končila, poslední slova vyřkla uctivým šepotem. A budiž to tak povždy.

„Povždy,“ zašeptala jsem a přemítala, jak dlouho to bude.

Přítelkyně se schoulila na pokrývku vedle mě a já nás přikryla svatebním pláštěm. Les jako by se v náhlém tichu odvážil o krok blíž, náš kruh světla se zmenšil.

Pauline usnula rychle, ale ve mně pořád ještě vířily události dne. Nezáleželo na tom, že jsem byla vyčerpaná. Mé unavené svaly sebou škubaly, myšlenky mi skákaly od jednoho k druhému jako nešťastný cvrček, který se snaží vyhnout nohám lidí v davu.

Když jsem hleděla na blikající hvězdy nad sebou, mou jedinou útěchou bylo, že princ z Dalbrecku je nejspíš taky vzhůru, ujíždí zuřivě domů po cestě plné výmolů, staré kosti ho v chladném nepohodlném kočáru pobolívají – a vedle něj nesedí žádná mladá nevěsta, která by ho zahřála.

Kapitola třetí

PRINC

Zapnul jsem si přezku na ruksaku. Měl jsem dost zásob na dva týdny a ve váčku peníze, které mi umožní vydržet ještě déle. Po cestě bude určitě pár hostinců. A ona se nejspíš nedostala od citadely dál než den cesty koňmo.

„Tohle ti nemůžu dovolit.“

Usmál jsem se na Svena. „A myslíš, že máš na vybranou?“

Už jsem nebyl jeho mladým svěřencem, jehož měl chránit před obtížemi. Byl jsem dospělý muž, o pět centimetrů vyšší a patnáct kilo těžší než on, a měl jsem v sobě dost potlačovaného vzteku, abych se stal obávaným soupeřem.

„Jsi pořád rozzuřený. Je to jen pár dní. Dej tomu ještě pár.“

„Nejsem rozzuřený. Možná pobavený. Zvědavý.“

Sven mi vyškubl otěže mého koně, až hřebec poskočil. „Máš zlost, protože ji to napadlo dřív než tebe.“

Někdy jsem Svena nenáviděl. Na starou vojnu byl zatraceně vnímavý. Vytrhnul jsem mu otěže. „Jsem jen pobavený. A zvědavý,“ ujistil jsem ho.

„To už jsi říkal.“

„Tak ať.“ Přehodil jsem přes koňský hřbet sedlovou houni, narovnal ji a uhladil záhyby.

Sven v mé výpravě nic zábavného neshledával, a zatímco jsem pokračoval v sedlání, dál mě zasypával argumenty. Skoro jsem ho neposlouchal. Myslel jsem jen na to, jak příjemné bude dostat se pryč. Mého otce to zasáhlo mnohem víc než mě, bral to jako úmyslnou urážku. Co je to za krále, když nedokáže zvládnout ani vlastní dceru? A to byla ještě jedna z těch nejrozumnějších výčitek.

On a jeho ministři už vyslali celé brigády, aby posílily ostrahu hranic a uzavřely je. A taky aby zamával Morrighanu před nosem tím, jakou rozhodnou silou disponuje. Ošemetná aliance s naším sousedem se zhroutila, ale horší než ministerské bušení v prsa a konspirační teorie byl matčin zarmoucený výraz. Už nadhodila, že by mi měli najít jinou nevěstu v některém z Menších království, nebo dokonce mezi naší šlechtou, protože jí prvořadý význam toho naplánovaného sňatku unikal.

Zastrčil jsem chodidlo do třmenu a vyhoupl se do sedla. Můj kůň zafrkal a přenesl váhu z nohy na nohu. Už jsem se nemohl dočkat, až budu pryč.

„Počkej!“ vykřikl Sven a zastoupil mi cestu – což byl pošetilý nápad od někoho, kdo se tak pozoruhodně vyzná v koních. Zvlášť v tom mém. V poslední chvíli se vzpamatoval a ustoupil. „Vždyť ani nevíš, kam utekla. Jak ji chceš najít?“

Nazdvihl jsem obočí. „Ty nevěříš vlastním schopnostem, Svene? Pamatuj, že jsem se učil od toho nejlepšího.“

Bylo skoro vidět, jak se v duchu proklíná. Tohle mi často vmetl do tváře, pokud moje pozornost ochabovala. Když jsem býval o dvě hlavy menší než on, tahal mě za uši a připomínal mi, že mám toho nejlepšího učitele a neměl bych plýtvat jeho drahocenným časem. Oba jsme samozřejmě chápali skrytou ironii. Sven měl pravdu, dostal jsem toho nejlepšího. Dali mě k němu do učení v osmi letech, ve dvanácti jsem se stal kadetem, ve čtrnácti čekatelem a v šestnácti plnoprávným vojákem. Učením se Svenem jsem strávil víc času než s vlastními rodiči. A stal se ze mě schopný voják, v neposlední řadě díky němu. Ve výcviku jsem vynikal. O to víc mě to všechno štvalo. Byl jsem nejspíš ten nejméně zkušený voják v dějinách.

Svenovy lekce zahrnovaly výuku královské vojenské historie – čeho dosáhl ten a tamten předek. A že jich bylo! Panovníci Dalbrecku vždycky vynikali v bitvách, mého otce nevyjímaje. Stal se generálem ještě v době, kdy jeho otec seděl na trůně. Jenže já byl jediný dědic jediného dědice, takže moje vojenské zkušenosti zůstávaly značně omezené. Neměl jsem dokonce ani bratrance, který by mě mohl nahradit. Jezdil jsem s mužstvem, ale nikdy mě nepustili do přední linie. Než mě poslali na bitevní pole, vřava už dávno utichla, jenže i pak mě obklopovala skupina nejsilnějších vojáků z našeho oddílu jako další pojistka proti nečekanému výpadu.

Aby mi to Sven vynahradil, vždycky mi přiděloval dvojnásobné porce těch nejšpinavějších, nejpodřadnějších úkolů, jaké měla naše jednotka vykonávat. Chtěl tak zamezit případnému reptání proti mým privilegiím, a tak jsem dělal všechno od čištění stájí přes leštění holínek až po nakládání a odvoz mrtvol z bitevního pole. Nikdy jsem neviděl zášť ve tvářích svých spolubojovníků ani neslyšel závistivé poznámky, zato jsem si užil dostatek jejich soucitu. Voják bez zkušeností, ani ten kvalitně vycvičený, není žádný voják.

Sven nasedl na koně a rozjel se vedle mě. Věděl jsem, že se mnou nepojede daleko. I když se bouřil proti mým plánům – protože mu povinnost velela, aby mě od nich zrazoval –, svazovalo ho silné pouto, které se mezi námi za ta léta ukulo.

„Jak se dozvím, kde jsi?“

„Nedozvíš se to. To je nápad, co?“

„Co mám říct tvým rodičům?“

„Pověz jim, že jsem se vydal trucovat do lovecké chaty a budu tam celé léto. To se jim bude zamlouvat. Takové kouzelné, bezpečné útočiště.“

„Na celé léto?“

„Uvidíme.“

„Co když se něco stane?“

„Ano, to je možné. Doufám, že ano. Tvoje argumenty ti zrovna neprospívají, víš?“

Koutkem oka jsem viděl, jak si prohlíží mou výbavu. To znamenalo, že ve skutečnosti se už smířil s tím, že zmizím do neznáma. Kdybych nebyl dědic trůnu, ani by ho nenapadlo mě od toho zrazovat. Dobře věděl, že mě připravil i na to nejhorší a nejméně očekávané nebezpečí. Své schopnosti jsem aspoň při výcviku prokázal dostatečně. Zabručel, aby mi dal najevo zdráhavý souhlas. Před námi byla úzká rokle, kde spolu dva koně nemohli jet bok po boku, a já věděl, že tady se rozloučíme. Den se už chýlil k večeru.

„Chceš ji oslovit?“

„Ne. Nejspíš ani to ne.“

„Ano, tak to bude lepší. Pokud to uděláš, měj oči na stopkách. Hlídej si záda.“

„Pochopitelně,“ ujistil jsem ho, aby věděl, že jsem myslel na všechno, i když zrovna tohle mě ani nenapadlo.

„Když mi budeš potřebovat poslat zprávu, napiš ji ve starém jazyce pro případ, že by padla do rukou někomu nepovolanému.“

„Nebudu posílat žádné zprávy.“

„Ať už podnikneš cokoli, neprozrazuj jí, kdo jsi. Vládce Dalbrecku, který se vměšuje do vnitřních záležitostí Morrighanu na tamním území, to by se dalo vykládat jako vyhlášení války.“

„Pleteš si mě s otcem, Svene. Já nejsem vládce Dalbrecku.“

„Jsi dědic trůnu a otcův zástupce. Nesmíš situaci ještě zhoršit – pro Dalbreck a svoje spolubojovníky.“

Jeli jsme mlčky.

Proč tam vlastně jedu? Jaký to má smysl, pokud ji nechci přivést zpátky, ani s ní promluvit? Věděl jsem, že tyhle myšlenky víří Svenovi v hlavě, ale nebylo to tak, jak si představoval. Nezlobil jsem se proto, že ji napadlo vzít nohy na ramena dřív než mě. Já o tom uvažoval už dávno, když otec začal o tom manželství mluvit. Jenže mě přesvědčil, že to bude svazek v nejlepším zájmu Dalbrecku, a pokud si v tom manželství z rozumu najdu milenku, všichni to budou brát shovívavě. Naštvalo mě, že ona měla odvahu, která mi chyběla. Kdo je ta dívka, která udělala dlouhý nos na dvě království a zachovala se tak, jak chtěla? Toužil jsem to zjistit.

Když jsme se přiblížili k rokli, Sven narušil ticho. „Jde o ten dopis, co?“

Měsíc před svatbou mi Sven doručil dopis od princezny. Tajný dopis. Když mi ho předával, byl zapečetěný. Sám ho nikdy neviděl. Já si ho přečetl a rozhodl se ho ignorovat. Což jsem nejspíš neměl.

„Ne, nejedu za ní kvůli dopisu.“ Krátce jsem škubl otěžemi a zastavil se. „Víš, Svene, tady ve skutečnosti nejde o princeznu Arabellu.“

Přikývl. Tohle se blížilo už dlouho. Natáhl se, poklepal mě po rameni a otočil koně zpátky k Dalbrecku, už bez jediného dalšího slova. Já pokračoval roklí, ale po pár kilometrech jsem sáhl do kapsy vesty a vylovil dopis z vnitřní kapsy. Díval jsem se na chvatně naškrábaná písmena. Nebyla to zrovna královská depeše.

Vrátil jsem vzkaz do kapsy.

Tak ať si poslouží.

e jediná skutečná minulost
a jediná skutečná budoucnost.

Naslouchejte pozorně.

Dítě, jež uprchlo před zoufalstvím,
bude tím, jež přinese naději.

Síla se zrodí z nejslabších.

Svobodu přinesou pronásledovaní.

Píseň Vendy

Kapitola čtvrtá

ZABIJÁK

Rád bych to udělal sám, ale mám své povinnosti ve Vendě. Zvládneš to za den. Koneckonců je to jen královská dcera. Víš přece, co je to za lidi. A je jí teprve sedmnáct. Jak těžké bude ji najít?

Komizarovu hodnocení příslušníků královských rodů jsem se pousmál, ale odpovídat jsem ani nemusel. Oba jsme věděli, že to bude snadné. Vyplašená kořist nemyslí na to, aby za sebou nenechávala stopu. Komizar dělal tuhle práci už mockrát. To on mě v ní vycvičil.

Jestli to bude tak snadné, proč nemůžu jít já? protestoval Eben.

To není úkol pro tebe, odpověděl jsem mu. Eben se toužil osvědčit. Uměl dobře mluvit i zacházet s nožem, byl malý a sotva dvanáctiletý, takže se mohl vydávat za dítě, zvlášť s jeho smutnýma hnědýma očima a andělskou tvářičkou, která měla tu výhodu, že nevyvolávala podezření. Jenže je rozdíl mezi zabitím v boji a podříznutím dívčího hrdla ve spánku. Na to ještě nebyl připravený. Až by spatřil její užaslé oči, možná by zaváhal. Ten okamžik je nejtěžší a člověk nesmí váhat. Žádné druhé šance nejsou. To mi Komizar vysvětlil jasně.

Spojenectví mezi Morrighanem a Dalbreckem by mohlo zmařit naše úsilí. A co hůř, o té dívce se říká, že je Siarrah. My těmhle magickým nesmyslům možná nevěříme, ale jiní lidé ano, a to by je mohlo posilovat, nebo naopak v našich lidech probouzet strach. To nemůžeme riskovat. Její útěk je jejich smůla a naše štěstí. Vklouzneš tam, vyklouzneš ven – to je tvoje specialita. A pokud se ti povede, aby to vypadalo jako dílo Dalbrecku, tím líp. Vím, že splníš svou povinnost. Jako vždycky.

Ano, vždycky splním svou povinnost. O kus dál před námi se naše cesta větvila a Eben vycítil poslední příležitost mě přemluvit. „Stejně nechápu, proč to nemůžu být já. Umím jazyk stejně dobře jako ty.“

„A znáš taky všechny dialekty Morrighanu?“ zeptal jsem se.

Než Eben stačil odpovědět, Griz se natáhl a vlepil mu pohlavek. Eben vyjekl a ostatní chlapi se rozchechtali. „Komizar chce, aby to vykonal on, ne ty!“ houkl na něj. „Přestaň kňučet!“ Eben na zbytek cesty ztichl.

Dospěli jsme k místu, kde se cesta rozdělovala. Griz a jeho trojice měla vlastní pověření, při kterém využijí své speciální schopnosti. Vydají se do nejsevernější části Morrighanu, kde království pošetile soustředilo všechny svoje síly. A budou vyvolávat chaos. Ne krvavý jako já, ale stejně plodný. Jejich práce potrvá déle, takže Griz prohlásil, že mě čeká „dovolená“, až na ně budu čekat na domluveném místě v táboře v Cam Lanteux, odkud se společně vrátíme do Vendy. Věděl ale stejně dobře jako já, že v Cam Lanteux žádná „dovolená“ nehrozí.

Díval jsem se, jak odjíždějí. Eben trucoval shrbený v sedle.

Není to práce pro tebe.

Byl jsem v jeho věku taky tak dychtivý potěšit Komizara?

Ano.

Od té doby uteklo jen pár let, ale připadalo mi to jako dva životy.

Komizar byl jen asi o deset starší než já, stal se vládcem Vendy jako sotva dospělý mladíček. Tehdy si mě vzal pod ochranná křídla. Zachránil mě před hladověním. A před mnoha dalšími věcmi, na které se snažím zapomenout. Dal mi to, co mi vlastní lidé dát odmítli: šanci. Nikdy jsem mu to nepřestal oplácet. Některé věci se nedají splatit nikdy.

Jenže tohle bude poprvé dokonce i pro mě. Ne že bych už předtím za temných nocí nepodřezával krky, jenže ty vždycky patřily vojákům, zrádcům nebo špehům, a já věděl, že díky jejich smrti budou žít mí kamarádi. I tak mi ty ohromené oči pokaždé, když ocel projela hrdlem, ukradly kus duše.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá