Tomáš Garrigue Masaryk: známý i neznámý

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Liška

Tomáš Garrigue Masaryk: známý i neznámý – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

Prvního československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka (1850–1937) není třeba naší veřejnosti představovat. Bylo o něm již tolik napsáno i řečeno, až by se mohlo zdát, že jakákoli další publikace o této významné historické osobnosti už nemůže přinést nic nového.

Aniž bych chtěl s takovým názorem polemizovat, musím konstatovat, že T. G. Masaryk byl složitou a jedinečnou osobností a dobrat se objektivní pravdy o něm, jeho díle i činech není jednoduché. Snad proto se k němu historikové i publicisté neustále vracejí v naději, že objeví něco nového, zásadního či snad i šokujícího.

Masaryk nebyl jen prvním prezidentem nově vzniklého Československa (Československé republiky). Máme také co dělat s pozoruhodným myslitelem, filozofem, publicistou a intelektuálem, který po první světové válce vyrostl v jednu z nejrespektovanějších státnických osobností našeho národa. Dokonce bychom s jistou nadsázkou mohli tvrdit, že se postupně zrodil masarykovský mýtus, potvrzovaný i tím, že ho mnozí lidé nazývali „tatíčkem Masarykem“, čímž měl být zdůrazněn především jeho vřelý a starostlivý vztah k národu, do jehož čela ho osud postavil. Byl také označen za prezidenta osvoboditele, což mělo evokovat jeho zásluhy o národní samostatnost, zrod a budování československého státu, vzniklého v roce 1918 na troskách rozpadlé rakousko-Uherské monarchie Habsburků, jejichž vláda v českých zemích trvala bezmála 400 let.

Ať už se na T. G. Masaryka budeme dívat jakkoli a jeho život budeme posuzovat z různých hledisek, je dnes všeobecně přijímáno hodnocení, že v první polovině 20. století šlo o jednu z největších a nejpozoruhodnějších osobností našeho národa. Avšak mohutné politické a mocenské otřesy, jež následovaly po jeho smrti a které na další desetiletí zachvátily takřka celou Evropu, odsunuly jeho památku do zapomnění. To, co následovalo, se dá přirovnat k pokusům o znehodnocení Masarykova myšlenkového odkazu, jehož osou byl především silný akcent na demokratismus, humanismus a občanskou odpovědnost se smyslem pro odporování zlému.

Toto zlo přišlo nejprve v podobě nacistického protektorátu (1939 až 1945) a poté jako komunistická diktatura (1948). Masarykův odkaz se pro tyto despotické autoritativní režimy státní moci stal z mnoha důvodů nepřijatelným a veřejně nesměl být připomínán.

Tato kniha není žádnou souhrnnou biografií T. G. Masaryka a ani si neklade za cíl zobrazovat ho v celé jeho osobnostní šíři, případně se zaměřovat na jeho politicko-ideologické a filozofické postoje či na hlubší sondy jeho vztahů k takovým problémům, jakými byly například otázka sociální či národnostní. V tomto ohledu jsem Masaryka jako vědce a teoretika vědy pojal víceméně marginálně s vědomím, že odborné studie na podobná témata náležejí odborníkům příslušných vědních disciplín, a jak vyplývá z přehledu použitých pramenů a literatury k této knize, mnohé již byly napsány.

Pozornost jsem naopak soustředil na některé klíčové dramatické, jistým způsobem dokonce i záhadné momenty Masarykova života, na jejichž základě lze dospět k poznání, jaký vlastně byl člověk, co považoval za zásadní a důležité a jakým způsobem se dokázal vyrovnávat i s krizovými jevy, které před ním vyvstaly a jichž se sám – ať už dobrovolně, nebo nedobrovolně – účastnil.

Právě tyto důležité okamžiky prezidentova života jsou totiž tím, co on sám považoval za výzvy a zároveň je vnímal jako něco, před čím by člověk neměl couvnout nebo se jim vyhnout, ale naopak by jim měl jít vstříc a se ctí i patřičným étosem s nimi zápasit. Zejména v těchto vypjatých chvílích před námi vyvstává jeho velikost a výjimečnost jeho osobnosti, neboť dokázal jít do střetů názorových, ideových a politických bez ohledu na rizika, která mu kvůli tomu hrozila.

T. G. Masaryk své názory a přesvědčení coby polyhistor vždy obhajoval silou jasných a logických argumentací. Tato vysoká úroveň vzdělanosti i schopnost zúročovat a zobecňovat vlastní životní zkušenosti z něho činily osobnost, která svým rozhledem převyšovala většinu politických souputníků i rivalů.

Na T. G. Masarykovi bylo fascinující také to, že si až do vysokého věku dokázal zachovat duševní svěžest a vitalitu. Někde uvnitř něho dřímala obrovská duševní síla a jakási optimistická vyrovnanost, které mu pomáhaly překonávat těžkosti, nástrahy či rány osudu, jenž mu nebyl vždy příznivě nakloněn.

Jak už to u velkých a význačných osobností dějin bývá, jsou obdivované i nenáviděné, mají přátele a pomocníky, ale i odpůrce a protivníky.

Obdobně tomu bylo i v Masarykově případě, a to nejen když stanul v čele československého státu, ale už dávno předtím. Názorově se totiž uměl jasně a srozumitelně vymezovat – ať už šlo o otázky politické, kulturní, či filozofické. Svými pevnými postoji však příliš vyčníval nad ostatní, což se někdy dokonce mohlo jevit jako provokace, a mnozí ho proto považovali za rebelanta.

Snad nejpatrnější to bylo ve dvou celospolečenských kauzách druhé poloviny 19. století, do nichž se vmísil – v boji o potvrzení pravosti staročeských rukopisů (šlo především o Rukopis královédvorský a Rukopis zelenohorský, souhrnně označovány RKZ) a při tzv. hilsneriádě. Kauzách, k nimž se v této knize ještě dostaneme, neboť právě v nich se Masaryk projevil jako neohrožený bojovník za pravdu a spravedlnost, což byly mravní atributy, jimž přikládal obzvláštní význam dávno předtím, než se stal československým prezidentem.

Někteří naši současní politikové se ideového odkazu T. G. Masaryka dovolávají a nezřídka to bývají ti, kdo tvoří jakousi karikaturu toho, co lze nazvat „masarykismem“. Stačí si přečíst Čapkovy Hovory s TGM, abychom rozeznali, v jakém rozporu s jeho myšlenkovým odkazem tito falešní „masarykovci“ žijí a konají. Na druhé straně lze jistě říci – jiná doba, jiný mrav –, nicméně etické atributy, které Masaryk zastával, se nezměnily. Jsou trvalé a nám všem nastavují zrcadlo.

Určitě je pochopitelné, že se náš první československý prezident stal pro mnoho lidí idolem. Jeho názory a postoje v mnoha směrech vykazují nadčasovost a jsou uplatnitelné i v současnosti. Na některé z těchto Masarykových myšlenek je v této knize poukázáno – stojí za to si je dnes – a možná právě dnes – připomínat.

Zda s ním budeme ve všem beze zbytku souhlasit, je už jen otázka naší svobodné volby, neboť ať je to jak chce, T. G. Masaryk byl sice výjimečný člověk, ale ani on nebyl neomylný a jeho vidění světa i společnosti, v níž žil a působil, nemusí být dnes každému blízké. I v jeho případě platí, že se už za svého života stal předmětem určité „mytologizace“. V tehdejší české a slovenské společnosti tento proces nepůsobil kontraproduktivně, spíše naopak, a nešlo ani o žádný ideologizovaný kult osobnosti, který sám vždy odmítal.

V prosinci roku 1953 na plenárním zasedání ÚV KSČ vyhlásili českoslovenští komunisté ústy prvního tajemníka ÚV KSČ Antonína Novotného „masarykismu“ nesmiřitelnou ideologickou válku. První československý prezident byl označen za nepřítele pracujícího lidu a lokaje domácí i zahraniční buržoazie. Jeho podíl na osvobození českého a slovenského národa z područí rakousko-Uherské monarchie byl prohlášen za buržoazní legendu s tvrzením, že nezávislost Československa byla ve skutečnosti důsledkem vlivu Velké říjnové socialistické revoluce ruských bolševiků, k níž došlo v roce 1917. Masaryk byl Novotným ocejchován za „světoobčana“, který zaprodal Československo západnímu imperialismu. Nic lživějšího si komunisté nemohli vymyslet a Masaryk byl od této chvíle v Československu tabuizován (s výjimkou krátké éry „demokratizace socialismu“, tzv. Pražského jara v roce 1968).

Historickým faktem však je, že první československý prezident zůstává jedním z nejvýznamnějších státníků, který se podílel nejen na vzniku naší parlamentní demokracie, ale i na budování novodobého státu, jenž do dějin vešel jako první republika (1918–1938).

Od smrti T. G. Masaryka letos uplyne osmdesát let, což je dostatečně dlouhá doba na to, aby se k němu přistupovalo jako k historické osobnosti, která pro náš národ hodně znamenala a jejíž duchovní odkaz k nám dodnes promlouvá. To byl také jeden ze zásadních motivů ke vzniku této knihy, v níž jsem se pokusil přiblížit prvního československého prezidenta především v intencích známých i méně známých momentů jeho života. Snad se mi ho podařilo zobrazit nejen jako zajímavého člověka, který výrazným způsobem ovlivňoval veřejné a politické dění, ale i jako muže, v němž můžeme stále nalézat složitost výjimečné osobnosti, která v naší novodobé historii zanechala trvalou stopu.

1.
Preludia mladosti

Už v souvislosti s narozením Tomáše Masaryka 7. března 1850 se později objevila šokující hypotéza, která se občas připomíná i dnes. Podle ní jeho biologickým otcem nebyl údajně nikdo jiný než rakouský císař František Josef I. (1830–1916), kterému se prý Masaryk v řadě osobnostních rysů podobal.

Historikové však tuto teorii považují jen za spekulativní fámu, a snad proto se ve většině odborných knih o T. G. Masarykovi neobjevuje nebo je zmiňována jen zcela okrajově jako úsměvná rarita.

Faktem zůstává, že Masarykův rodný list pochází až ze září roku 1870 a jde o kopii, neboť originální doklad se ztratil. Vedle toho existuje pouze původní zápis o jeho narození a křtu v hodonínské matrice. Kopie rodného listu byla podle jeho přání či omylem vystavena na jméno Masaryk, i když se Tomáš po svém slovenském otci vlastně jmenoval Maszárik.

Hypotéza o tom, že by Masaryka počal teprve půl roku vládnoucí osmnáctiletý rakouský panovník, je ve skutečnosti postavena na velice chatrných základech. Pro takové tvrzení chybějí faktické důkazy – až na jediný, který byl příčinou vzniku této dodnes přetrvávající fámy. Onen „důkaz“ je opřen o drobný císařův zápis z listopadu roku 1849 v jeho deníku Kropaczek erl. Zkratka erl. se v němčině běžně používala místo výrazu erledigt, což česky znamená vyřízeno.

Rakouský císař František Josef I. prý mohl být biologickým otcem T. G. Masaryka. Pro takové tvrzení však chybějí prokazatelné důkazy a zřejmě jde o senzacechtivou domněnku. Tato fáma má však tuhý život a definitivně by ji mohla vyvrátit snad jen analýza DNA.

Matka T. G. Masaryka se za svobodna jmenovala Terezie Kropáčková, německy Kropaczek a v roce 1849 na hodonínském zámku pracovala jako kuchařka. Podivná císařova poznámka však pochází až z listopadu téhož roku, kdy už byla Terezie Kropáčková tři měsíce vdaná, navíc těhotná, a tudíž se podle svého chotě Jozefa Maszárika jmenovala Maszáriková. Že by tento detail císaři unikl? A vztahovala se uvedená poznámka z jeho deníku vůbec k Masarykově matce?

Spekulacím se jistě meze nekladou, zrovna tak se císařův zápis Kropaczek erl. mohl vztahovat k muži. Zda tak, či onak, bohužel nikdo neví a snad se lze spokojit jen s vysvětlením, že šlo zřejmě o nějakou důležitou záležitost, když si ji rakouský panovník do svého deníku tenkrát poznamenal. Je ovšem potřeba mít na mysli, že František Josef I.  byl mladíček a do svého deníku si mohl zapisovat i naprosto nepodstatné věci.

Tato císařova písemná poznámka každopádně byla později dávána do širších souvislostí, když se přišlo na to, že v polovině roku 1849 František Josef I. na Hodonínsku skutečně pobýval a byl nějaký čas ubytován v zámeckém letním sídle Habsburků v Holíči (dnes se nachází na Slovensku), ležícím asi jen sedm kilometrů od Hodonína. Tam byl císařský velkostatek s malým zámečkem, v němž Masarykova matka pracovala a který mohl císař v té době navštívit.

Tehdy se totiž v Hodoníně formovala rakouská a ruská vojska, jež měla za úkol zlikvidovat protihabsburské povstání Maďarů. A při přípravách tak důležité vojenské operace František Josef I. nechtěl chybět.

Čistě teoreticky se tehdy císař s Terezií Kropáčkovou mohl setkat, ale že by mu sličná pětatřicetiletá zámecká kuchařka padla do oka tak, aby s ní poté strávil noc? S ženou, která byla o sedmnáct let starší než on? Tak či tak, neexistují žádné faktické důkazy, které by něco takového potvrzovaly.

Teorie o císařově milostné romanci s matkou T. G. Masaryka, která prý nezůstala bez následků, proto nelze brát vážně, a to z řady důvodů. Mladičký císař měl především jiné povinnosti, v té době šlo o udržení jednoty rakouského mocnářství – blížila se závěrečná fáze potlačení maďarského povstání, které hrozilo, že se Uhersko od habsburské říše oddělí. Panovník byl neustále obklopen vojenskou suitou a služebnictvem a na každém kroku byl hlídán. František Josef I. zkrátka neměl čas ani prostor pomýšlet na milostné hrátky s neznámou, o mnoho let starší moravskou kuchařkou. Vlastně není vůbec jisté, kdy a kde konkrétně se císař na Hodonínsku pohyboval, ale dá se předpokládat, že jeho hlavní starostí bylo vojsko, které se tu formovalo proti Maďarům.

František Josef I. byl konzervativně založený mladý muž, který měl rád, když všechno mělo svůj pevný řád. Ne že by neměl příležitostné milenky. Z doby, než se seznámil se svou budoucí chotí Alžbětou Bavorskou (Sissi), víme minimálně o dvou a šlo o tanečnice a herečky, s nimiž se seznámil ve Vídni. Také později měl ještě několik milenek, ale nikdy nebyly od císaře věkově tak vzdálené, jako by tomu bylo v případě o sedmnáct let starší Terezie Kropáčkové.

Tomáš Maszárik (později Masaryk) se narodil 7. března 1850, přičemž jeho matka se vdávala za zámeckého čeledína Jozefa Maszárika 15. srpna předchozího roku. Tomáš tedy přišel na svět necelých sedm měsíců po sňatku svých rodičů.

Z toho plyne, že Terezie Kropáčková otěhotněla ještě před svatbou a stalo se to přibližně v polovině června roku 1849. Nelze popřít, že tou dobou rakouský panovník na Hodonínsku byl, a právě tato náhodná okolnost se stala podnětem k pozdější hypotéze, že nikoli Jozef Maszárik, ale císař byl Tomášovým biologickým otcem.

Historická i faktografická opodstatněnost takových dohadů je však mizivá, chybějí prokazatelné důkazy. Argumenty jejích zastánců o tom, že T. G. Masaryk a František Josef I. vykazovali některé obdobné povahové rysy, jsou rovněž rázu čistě spekulativního, neboť na druhé straně lze stejně tak argumentovat tím, že mezi jejich povahami byly v mnoha směrech i značné rozdíly. O ošidnosti takových srovnání není třeba pochybovat, a tak nezbývá než celou hypotézu o tom, že rakouský císař mohl být Masarykovým biologickým otcem, opustit s tím, že je dodnes neprůkazná, faktograficky jen těžko doložitelná a s konečnou platností by ji mohla vyřešit snad jen analýza DNA, o což nedávno někteří odborníci usilovali, ale k těmto experimentům zatím nedostali od pravnučky T. G. Masaryka potřebný souhlas.

Také tvrzení, že císař rodinu Maszárikových prostřednictvím nejrůznějších emisarů tajně finančně podporoval, nelze ničím dokázat. Vrchnost, které byli Jozef a Terezie Maszárikovi podřízeni, s nimi nakládala podle své libosti. A už vůbec nelze říci, že by si žili nad poměry – bylo tomu spíše naopak.

Matka Terezie se v prvorozeném Tomášovi viděla. Již záhy rozpoznala jeho mimořádný intelekt a přála si, aby měl jiný a lepší životní osud než ona a její manžel. Ale nebylo to jednoduché.

V roce 1868 odmítla ústřední správa císařských panství Jozefu Maszárikovi vyplácet penzi, i když měl už odpracováno takřka pětadvacet let služby. Té byl o rok později zcela zbaven a dál se musel živit jako soukromník. Důvodem této nemilosti bylo podezření z toho, že Tomášův otec neprojevoval dostatečnou loajalitu vůči habsburskému mocnářství a za prusko-rakouské války v roce 1866 údajně dokonce vyjadřoval sympatie pruským vojákům. Nakonec ho to stálo penzi i stálé zaměstnání v době, kdy bylo Tomášovi osmnáct let a rozhodovalo se o jeho budoucnosti.

Ani tato skutečnost nekoresponduje s úvahami stoupenců hypotézy o Tomášově císařském otci, který prý později zpovzdálí dohlížel, jak se jeho levobočkovi vede, a rodinu Maszárikových zajišťoval občasnými peněžními příspěvky. Takové úvahy jsou jistě romantické, ale s historickou realitou nemají nic společného, vždyť v době Tomášova dospívání se jeho rodina naopak potýkala s finančními těžkostmi. Udržet ho na gymnaziálních a univerzitních studiích bylo pro jeho otce i matku obtížné a Tomáš si musel přivydělávat na studia kondicemi.

Časté stěhování a hmotné starosti nesvědčí o císařské přízni, ale naopak o tom, že Masarykovi rodiče byli neustále závislí na milosti a nemilosti vrchnosti, jíž sloužili a která s nimi – jak později  T. G. Masaryk sám vzpomínal – často jednala povýšeně a přezíravě.

Terezie a Jozef v manželství tvořili značně nesourodý pár. Oba se seznámili na jaře roku 1849, i když o deset let mladší Jozef Maszárik zřejmě Terezii znal už z dřívějška, vždyť na hodonínském statku pracoval od roku 1843. T. G. Masaryk později vzpomínal mnohem více na matku než na otce, z čehož lze vyvodit, že k ní byl mnohem silněji citově vázán. Terezie, která zemřela v roce 1887, si vždy přála, aby z jejího nejstaršího syna byl pán, a také se toho dočkala, když Masaryk v roce 1876 získal doktorát z filozofie na vídeňské univerzitě.

K tomu však vedla dlouhá a ne zrovna snadná cesta, kterou vedle Masarykovy matky ovlivnily dvě důležité osoby – čejkovický farář František Satora a brněnský policejní ředitel Anton Le Monnier, který se později stal ve Vídni prvním státním policejním prezidentem, což byla funkce spojená se společensky výsadním postavením i značným mocenským vlivem. Byli to tito dva muži, kteří dospívajícího Tomáše nasměrovali k dráze budoucího intelektuála, učence a politika. Ale ať už tuto jejich přízeň budeme hodnotit jakkoli, šlo o souběh zvláštních náhod.

V letech 1861–1863 nastoupil Tomáš ke studiu v hustopečské reálce. V Hustopečích, odkud pocházela jeho matka Terezie, žil u jejích příbuzných, ale kvůli nedostatku financí ho už rodiče v roce 1863 nemohli na škole udržet. Masarykův otec se tedy rozhodl, že dá syna do učení.

Pro Tomášovu matku to jistě bylo bolestné rozhodnutí, chtěla mít ze syna alespoň učitele, ale finanční těžkosti i nízký Tomášův věk to neumožňovaly. Otec nakonec sáhl ke kompromisu. Až se chlapec vyučí nějakému řemeslu, bude moci dostudovat!

Co mohl teprve třináctiletý hoch dělat? Rodiče živili i jeho mladší sourozence a nezbývalo než se otcově vůli podrobit. Jeho novým působištěm se stala Vídeň, kde v roce 1864 nastoupil do firmy, ve které se měl naučit řemeslu uměleckého zámečníka.

Vydržel tam jen šest týdnů. Přivezl si s sebou knihy, v nichž hledal duševní útočiště z těžké dřiny, ale ty mu ostatní učni ukradli a prodali. Být vystaven jejich šikaně pro něj muselo být peklo a za sebemenší provinění tu navíc od zaměstnavatele hrozily přísné tresty. Po čase se ocitl psychicky na dně, a tak utekl a vrátil se domů. V jeho pohublé tváři se zračila beznaděj, a když se rodiče dozvěděli, v jakých poměrech ve Vídni jejich syn žil, pochopili, že udělali chybu.

Tou dobou už od roku 1864 bydleli v Čejči, kde Tomášův otec dělal šafáře panského velkostatku, a obývali část bývalé hájenky, o kterou se dělili s panským kovářem Antonínem Benešem. Právě on se nabídl, že Tomáše přijme do učení. Práce to byla těžká, ale kovář Beneš byl hodný člověk a zaměstnával několik dalších učňů a tovaryšů. Ti však na nováčka hleděli povýšeně a přidělovali mu většinou jen podřadné práce. V létě ovšem bývalo více zakázek a pracovalo se až šestnáct hodin denně, všichni se tudíž měli co ohánět a každá pomocná ruka byla dobrá. A protože byl Tomáš zručný, brzy se naučil kovat i koně.

Ale i tady poznal šikanu od jistého Martina Gučka, statkářského pacholka, který nemohl nového učně vystát. Gučko byl podřízen přísnému šafáři Maszárikovi a svou zlost si vybíjel na jeho synovi. Po roce 1866 to byl tento pacholek, kdo udal vrchnosti, že se Tomášův otec během prusko-rakouské války vůči vítězným Prusům stavěl se sympatiemi.

Tomáš Gučkově šikaně a těžké práci v kovárně nakonec přece jen unikl, když v sousedních Čejkovicích nastoupil jako praktikant k tamnímu řediteli školy Franzi Ludwigovi. Tam učil mladší žáky přírodopis a zeměpis, ale ředitelova rodina, jež si hrála na místní honoraci, ho spíše využívala jako domácího sluhu.

Díky čejkovickému faráři Satorovi, který si nového praktikanta brzy všiml, neboť Tomáše už z dřívějška znal, došlo k dalšímu posunu. Farář vzal šikovného chlapce pod ochranná křídla, začal ho učit latině a připravoval ho k přijímacím zkouškám na gymnázium. Jeho rodině vysvětlil, že by byla škoda, aby tak přemýšlivý hoch nepokračoval ve studiích, a kupodivu uspěl. Tomáš strávil nejprve rok na gymnáziu ve Strážnici, ale pak pokračoval v Brně, kde prožil další čtyři roky.

Potíž byla jen v tom, že Tomáš poté, co jeho otec v letech 1868–1869 ztratil vrchnostenskou penzi i práci, trpěl nedostatkem peněz a byl nucen se v Brně živit kondicemi. To byl dost krušný studentský život, ale znovu se na něj usmála štěstěna – coby domácího učitele pro svého syna Franze si jej vybral brněnský policejní ředitel Anton Le Monnier. Avšak z brněnského gymnázia byl Tomáš pro časté absence a konflikty s některými profesory v roce 1869 vyloučen.

Pro každého jiného by to znamenalo katastrofu a konec všech životních ambicí, ale tehdy již devatenáctiletý student měl i v této krizi obrovské štěstí. Le Monnierovi se tou dobou stěhovali do Vídně a jeho vzali s sebou s tím, že tam bude moci i s jejich synem gymnaziální studia dokončit. Franz Le Monnier si totiž Tomáše jako domácího učitele velice oblíbil a zřejmě právě on se u svého otce zasadil, aby ho ve Vídni dál doučoval a dělal mu ochránce. Franz byl neduživý, handicapovaný hoch a ke staršímu Tomášovi vzhlížel s obdivným respektem.

Říkejme tomu náhoda či osud, ale nabídka Le Monnierových přišla právě ve chvíli, kdy se Tomášova budoucnost vyloučením z brněnského gymnázia začala hroutit. Odchod do Vídně s rodinou vlivného rakouského úředníka byl nyní jedinou šancí, jak ze všeho vyváznout bez úhony. Jednalo se o další důležitý zlom v Masarykově životě. Kdo ví, nebýt Le Monnierových, možná by se další život budoucího českého prezidenta vyvíjel úplně jiným směrem.

Do šlechtického stavu povýšený Anton Le Monnier to nakonec dotáhl až na vídeňského policejního ředitele, což znamenalo moc a značný vliv. Tomáš u rodiny bydlel a dál se jako domácí učitel staral o jejich syna. Díky tomu se dostal i na studia v prominentním vídeňském akademickém gymnáziu, kde působil nejen elitní profesorský sbor, ale navštěvovali ho studenti z nejpřednějších vídeňských rodin. Tomáš Masaryk byl mezi nimi jeden z nejstarších a ocitl se v dosud neznámém světě tamní společenské smetánky.

Le Monnierovi, kteří se k němu chovali, jako by byl členem jejich rodiny, mu otevřeli cestu do kultivované společnosti, kde byl Tomáš brzy jako doma. V příjemném, uhlazeném a zdvořilém mladíkovi, který hovořil perfektní němčinou, by sotva někdo mohl spatřovat někdejšího vesnického kluka. Mladý Tomáš Masaryk byl skvělým diskutérem a společníkem a dalo se s ním bavit o čemkoli.

Pobyt u Le Monnierových se pro další Masarykův osud v mnoha směrech jeví jako klíčový. Prostřednictvím jejich společenského vlivu Tomáš dozrál v mladíka s vybraným vystupováním, měl možnost studovat knihy z jejich soukromé knihovny, získal přístup do vídeňské vyšší společnosti, a co je neméně důležité, díky známostem Antona Le Monniera byl ušetřen i povinné vojenské služby. Navíc mohl dostudovat a odmaturovat na prestižní vídeňské škole a připravit se k vysokoškolským studiím, jež zahájil po maturitě na podzim roku 1872 a zaměřil se především na filozofii, která ho lákala nejvíce.

Z Tomáše Masaryka vyrostl opravdový „aristokrat ducha“, jenž nejen pílí, ale i svým nadáním a intelektovým dozráváním měl mezi svými spolužáky dostatečnou autoritu, mimo jiné i proto, že jim ve studiu pomáhal a slabší studenty doučoval. V roce 1876 promoval a po prázdninovém pobytu v Itálii, kterou si zamiloval, se rozhodl prohloubit dosažené vzdělání postgraduálním studiem na univerzitě v Lipsku, což – jak se ukázalo – bylo pro něj životním osudovým rozhodnutím. Zde se totiž seznámil se svou budoucí manželkou, Američankou Charlottou Garrigue (1850–1923, podrobněji o ní 9. kapitola Dobře utajená intimita?).

Tato téměř stejně stará emancipovaná dívka a milovnice umění i literatury mu učarovala svou intelektuální zdatností a upřímným srdcem. Tomáš Masaryk v ní získal životní družku, kterou hluboce miloval a obdivoval. Také ona do něho byla zamilovaná, oplývala šarmem i dívčí jemností a vzděláním a inteligencí mu byla zcela rovnocennou partnerkou.

Netrvalo dlouho a Tomáš ji v roce 1877 požádal o ruku. Teď šlo jen o to, jak se k jejich vztahu postaví Charlottina bohatá americká rodina, a tak jeho vyvolená odcestovala do USA. Její otec byl zpočátku proti, zatímco matka stála za dcerou. Nicméně Charlotta si stála za svým a s matčinou podporou nakonec otce přesvědčila, že Tomáš je pro ni ten pravý.

Rudolph Pierre Garrigue (1822–1891) nakonec k zásnubám i sňatku dal oběma své požehnání a vše vyhlíželo dobře. Masaryk se vrátil do Vídně, kde jako pedagog přednášel na univerzitě, ale jednoho dne dostal z USA telegram, v němž ho pan Garrigue žádal, aby přijel do New Yorku, neboť se Charlotta zranila při pádu z vozu. Masaryk neváhal a lodí neprodleně odcestoval do Ameriky. Naštěstí se ukázalo, že zranění jeho snoubenky nebylo nijak vážné, a Masaryk ji zastihl už téměř zdravou.

Dne 15. března 1878 se u ní doma konala svatba, po které novomanželé odcestovali zpět do Vídně, kde si v jednom z činžáků zařídili skromný byt. Oba si změnili při sňatku jména. Tomáš Masaryk přijal z úcty k ní i její rodině jméno Garrigue a Charlotta zase přijala nové jméno Masaryková.

Masaryk věděl, že kvůli svému překotnému odjezdu do USA přišel o zaměstnání na vídeňské univerzitě, a navíc měl rozepsanou habilitační práci, takže jejich finanční situace nebyla vůbec růžová, i když si mnozí lidé mysleli, že sňatkem s bohatou Američankou vyženil jmění. Charlottin otec jim sice poté, co zjistil, jak se věci mají, posílal i malou apanáž, ale na slušnější živobytí to sotva stačilo. A peněžitý svatební dar, který novomanželům dal, téměř celý padl na vybavení bytu.

Jenže láska hory přenáší a Charlotta byla svému muži v této nelehké situaci pevnou oporou a neustále ho povzbuzovala. Začala se učit česky a v českých studentských kruzích, kam docházela, byla vstřícně přijata. Jejich finance však byly v této době závislé pouze na Masarykových příjmech ze soukromé tříhodinové výuky denně a přechodných učitelských pozic, jež zastával po celé období mezi lety 1878–1882.

Manželka T. G. Masaryka Charlotta Garrigue byla jeho osudovou celoživotní láskou. Od roku 1918 však trpěla maniodepresivním onemocněním i kardiologickými obtížemi, jimž v roce 1923 podlehla.

Také jeho habilitační práce O principech sociologie nebyla univerzitní komisí kvůli nejrůznějším výhradám přijata, a tak byl Masaryk nucen ji přepracovat. Věnoval se v ní fenoménu příčin a nárůstu sebevražednosti a nakonec ji přepsal na dobově zcela výjimečné a novátorské dílo, jež nazval Sebevražda hromadným jevem společenským moderní osvěty. V roce 1879 byla jeho práce konečně schválena a T. G. Masaryk se stal soukromým docentem. V té době už měli sotva roční dítě – prvorozenou dceru Alici – a v květnu roku 1880 se jim narodil syn Herbert (v roce 1886 přibyl syn Jan, v roce 1890 dcera Eleonor, která záhy po narození zemřela, a v roce 1891 dcera Olga).

Masarykova německy psaná habilitační práce o fenoménu sebevraždy byla v roce 1881 vydána tiskem a doma i v zahraničí vzbudila v odborných vědeckých kruzích značnou pozornost. On sám tuto práci i po mnoha desetiletích považoval za vrchol své vědecké tvorby a vedle sociologického zaměření měla i rozměr teologický, vyjádřený Masarykovým přesvědčením, že život bez víry ztrácí jistotu a sílu, což byla premisa, kterou zastával po celý svůj život.

I když finanční situace jeho rodiny zůstávala i nadále nevalná a zlepšovala se jen pomalu, Masaryk v roce 1881 odmítl možnost jít učit na novou univerzitu v Černovicích v Bukovině a raději zůstal dál ve Vídni. Když mu však o rok později bylo nabídnuto místo mimořádného profesora na české univerzitě v Praze, nezaváhal a 10. září 1882 do české metropole s rodinou přijel.

Dny jeho mládí byly dávno pryč a Masaryk byl připraven zapojit se do univerzitního života. Netušil, že ho tu už o čtyři roky později čeká boj, v němž ho někteří kolegové a čeští politikové budou pranýřovat bezmála jako zrádce národa. Národa, kterému Masaryk chtěl v Praze v dobré víře sloužit a předávat mu to nejlepší, co v sobě měl. Začalo období jeho vlastenecké seberealizace, které však v letech 1886–1887 vyvrcholilo takřka jeho zavržením.