Život na špičkách

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Daria Klimentová, Hana Skálová

Život na špičkách – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Photography by ASH.

Předmluva

Přede mnou sedí drobná štíhlounká žena, jejíž obličej zdobí úsměv: někdy menší, jindy se roztáhne do široka a jeho majitelka vyprskne smíchy. Poznaly jsme se roku 2018 v horkém srpnu, při natáčení reportáže. Měla tenkrát letní šaty a dobrou náladu. Nebylo to počasím. Nyní je sychravý konec listopadu, Daria má na sobě bílý rolák a dobrá nálada ji provází opět.

Tato baletka má za sebou úžasnou kariéru – přes tisíc představení na nejvýznamnějších světových pódiích, nejslavnější hlavní role, slávu, ovace, ale také obrovskou dřinu, bolest a sebezapření. Sedíme v divadelní kavárně Nové scény Národního divadla. Na stolku má velkou kávu a dva chlebíčky. Snaží se jíst pravidelně a chce přibrat, což se jí nedaří. Jsme v místě, kde jako osmnáctiletá absolventka konzervatoře začínala.

Daria Klimentová žije již více než čtvrt století v Londýně, kde se vdala, má tam rodinu, ale domů, do Prahy, pravidelně jezdí. Vyučuje tanec v londýnské Královské baletní škole, kde mají budoucí tanečníci vždy šest týdnů výuku a dva týdny volno. A právě v těch volných dnech Daria přijíždí za maminkou do rodného domu. Diář má vždy zaplněný termíny mnoha schůzek, ale co je pro nás, čtenáře, důležité – našla si čas i na několik vyprávěcích setkání. Mluví perfektně česky, bez jakéhokoli přízvuku, ale sem tam přece jen hledá slovo. Tak pojďme na to, první dámo baletu, a pěkně od začátku…

Hana Skálová

Od školky po maturitu – stále v pohybu

Jaké bylo vaše rodinné zázemí? Podporovali vás doma, nebo se rodiče spíš zhrozili, když jste jim sdělila, že chcete život protančit?

Rodiče mě velice podporovali. To oni mě dali v Praze 9 v pěti letech na gymnastiku. Později jsem přešla na Strahov. Jezdili jsme na závody, dost často jsem vyhrávala, a také jako družstvo jsme mívali medaile, takže mi to asi přirozeně šlo.

V reportáži pro pořad Gejzír, kterou jsme spolu natáčely, jste mi říkala, že si trenérka všimla vašeho talentu pro tanec. Jak jste se tedy dostala k baletu?

To bylo tak: my jsme v rámci gymnastiky měli i balet, asi hodinu týdně, abychom byli ladní. A naše trenérka, paní Cézarová – dodnes si pamatuji její jméno – řekla mým rodičům, že mám na balet talent. Ten prý má delší budoucnost než sportovní gymnastika. Od té doby jsem tuto milou paní neviděla. Já ji i hledala, když jsem jí chtěla poděkovat za podporu ve svých začátcích, ale nenašla jsem ji.

Jak často jste měla tréninky?

Teď už nevím, jestli to bylo každý den nebo párkrát do týdne, ale bylo toho hodně. Mně to ale nevadilo! Tatínek mě na tréninky vozil, babička i maminka mě tam vodily, zkrátka všichni se střídali, jak kdo mohl, abych mohla na Strahově vždy tři hodiny trénovat.

S bratrem Radomirem (1972)

To muselo být velmi náročné pro malou holčičku…

Určitě ano, maminka říkala, že jsem ve škole i usínala. Zřejmě to nebylo jednoduché, ale já jsem byla malinká a asi jsem to necítila. Mě to šíleně bavilo a myslím, že nás zase tolik nehonili. Dalo se to zvládnout.

S tatínkem Zdeňkem na dovolené v Německu (1975)

Takže jste cvičila od školky, gymnastiku jste dělala od pěti let – a od té doby se nezastavila. Jak to bylo dál?

V páté třídě se mě zeptali, jestli bych chtěla jít na balet. Byla jsem v podstatě takové poddajné dítě, tak jsem vše odsouhlasila. Hlavně že jsem mohla cvičit. Cvičení, to byl celý můj svět. A oni mi říkali: „Ano, budeš tam cvičit, a hodně dlouho.“

Tak jsme šli na přijímací zkoušky na konzervatoř. Dělala jsem však až dodatečné zkoušky, protože jsme se o baletní škole dozvěděli pozdě, až po oficiálním přijímacím řízení. Předtím ještě přišel jeden problém: měla jsem mít doporučení od dětského lékaře, ale on mi ho nedal. Že prý mám ploché nohy, a proto budu mít s baletem velké problémy. Maminka se však nedala odbýt. Šli jsme k jinému lékaři, ten se na mě podíval, řekl, abych udělala provaz, a doporučení mi dal.

Zkoušky jsem udělala. Pamatuji si, že jsem měla vytleskat rytmus, a to mi myslím nešlo. Já z toho měla hrozný pocit, ale asi to nebylo tak strašné, když mě vzali. A ještě si pamatuji, že mi tam tahali nohy, že zkoušeli, jestli mám ty kyčle pořádně vytočené.

Co si pod tím máme představit, že vám „tahali nohy“?

Tahat nohy? To je tahat je až k hlavě, jestli udělám provaz a podobné věci. Já z té gymnastiky byla samozřejmě pružná, a to se jim líbilo. Komise také sleduje, jestli jste na balet stavěná fyzicky – to znamená dlouhé štíhlé nohy, baletní nárty a dlouhý krk, aby to vypadalo krásně. Protože když má dívka široké boky – ani nemusí být silná, ale má výraznou pánev, tak už by ji třeba nevzali.

A co když pak děvčata přiberou v pubertě?

To už je horší. V pubertě jsme ale většinou přibrali všichni, i já byla silnější, než jsem nyní. Ale na stavbě těla u dítěte se dá odhadnout, jak se bude vyvíjet. V pubertě jsme kulatější, a pak zhubneme, tak to mají snad všichni, i netanečníci.

Cvičit mě vždy bavilo, ale kladinu jsem neměla moc ráda. Na závodech ve věku pěti let (1976)

Na konzervatoř jste se tedy dostala. Říkáte, že jste nemohla být bez pohybu, ale tato umělecká škola musí splňovat i všeobecně vzdělávací požadavky. Co matematika? Fyzika? Čeština? Které předměty vás bavily?

Předměty, které mě bavily? Mě bavil jen balet! Jenom balet, balet, balet. Matematika vůbec, tu k tanci nepotřebujete. My jsme ji měli pouze první čtyři roky.1 Fyziku jsme se učili jen trošku. Ta naše škola byla specializovaná na tanec, především na balet, některé předměty byly jiné, než měly ostatní děti. Tenkrát se jmenovala Hudební a taneční škola – čtyři roky se chodilo na Vyšehrad a další čtyři roky pak do ulice Na Rejdišti v Praze 1. Tam už to bylo zaměřené jen na balet a jeho historii. Studium končilo maturitou.

1 Tzn. od 6. do 9. třídy, jako na 2. stupni základní školy

V té době jsme měli také samozřejmě ruštinu, která se mi po celou moji kariéru velice hodila, protože jsem tančila často s ruskými partnery. V Rusku je balet velice tradiční a populární, Rusové patří mezi největší špičky v baletu. Také jsem tam častokrát tančila jako host. A dále jsme ve škole měli francouzštinu, protože baletní kroky jsou nazvané francouzsky. Většina výrazů doslovně popisuje prováděný pohyb. Například relevé znamená „zvednutý“, je to pohyb, kterým se tělo zvedá na špičky nebo pološpičky. Nebo třeba ouvert znamená „otevřený“ – nohy jsou v otevřené pozici.

S Petrem Šimkem na konzervatoři ve čtrnácti letech (1985)

Matematika si vás tedy nezískala. Co třeba čeština a jiné humanitní předměty?

Tehdy jsem se moc neučila, protože jak jsem stále trénovala, chodila jsem vždy domů velice unavená. Maminka chtěla, abych odpočívala, tak jsem si šla lehnout. Ale školou jsem prošla, to je hlavní.

Takže klíčový byl pro vás pohyb – zřejmě jste nebyla studijní typ…

Ne, to určitě ne. Já se soustředila jen na ten balet.

Když před téměř čtyřiceti lety viděla tuto fotku moje profesorka na balet Olga Pásková, řekla, že až budu jednou slavná, měla bych ji použít. :-) Daria v jedenácti letech (1982)

Jaká je skladba předmětů a jak celkově vypadá výuka na konzervatoři?

Tam jsme byli celý den. Začínalo se v osm nebo v deset hodin a končilo v pět nebo v šest. Měli jsme dvě hodiny baletního tréninku, pak třeba dvě hodiny historie baletu, poté dvě hodiny scénické praxe, kde jsme se učili různé variace, a pak zase hodinu, třeba ruštiny – tu se v té době povinně učili všichni. Takhle to bylo vždycky prostřídané, že jsme si mohli odpočinout. Když přišla obědová pauza, to si pamatuji, že jsme někdy s holkami chodily na lodičky – budova konzervatoře v ulici Na Rejdišti je na nábřeží vedle Palachova náměstí.

Učili jsme se také pas de deux – to tančíte s partnerem, dále charakterní tanec, improvizaci, moderní tanec, zkrátka různý baletní repertoár. Povinná byla i hra na klavír, což mně nešlo – maminka vždy říkala jako vtip, že jednou vyženu všechny sousedy. A učili jsme se hrát na kastaněty ke španělským tancům. Velice nás bavily i hodiny divadelního líčení.

Na baletní soutěži Prix de Lausanne v sedmnácti letech (1988)

A kromě baletu, co běžný život dospívající dívky? Byl čas i na kluky, na partu?

Samozřejmě. My jsme byli nejlepší kamarádi ve třídě, bylo nás jedenáct holek a pět kluků, takže taková malá třída. Dodnes se scházíme každý rok. Moji úžasní spolužáci mě vždycky ve všem podporovali. Byla jsem vybraná třeba na sólovou roli, a místo aby na mě ostatní žárlili, tak mi ji naopak přáli. Anebo když jsem jela na nějakou mezinárodní soutěž, třeba do Lausanne anebo do Varny, do Bulharska, a dostala se do finále, a někdy jsem i vyhrála, tak mě kamarádi velmi podporovali. Pamatuji si, že jsem se vrátila a v baletní šatně to vyzdobili, všude byly nápisy „Vítáme tě zpátky“ a „Gratulujeme“ – to bylo opravdu úžasné.

To jsou krásné vzpomínky, avšak praxe pak asi zalitá sluncem vždy není – rivalitu v uměleckém světě ale probereme v samostatné kapitole. Teď mě zajímá první vstup do společnosti, kterým jsou pro dospívající taneční kurzy – chodili jste také do tanečních, když jste vlastně stále tančili ve škole?

Jistě. V šestnácti letech jsme začaly se spolužačkami chodit do tanečních. My jsme šly všechny holky ze třídy společně, jedenáct nás bylo. Celý den jsme tancovaly, a pak jsme ještě šly každý pátek do tanečních. A bylo to úžasné! Chodila tam taková prima parta kluků.

Takže dospívání v pohodě? Skvělá parta, a navíc škola, která vás bavila – co si víc přát?

To je pravda. Chodila jsem na konzervatoř opravdu ráda, vždyť jsem si ji dobrovolně vybrala. Víte, mně přijde, že dnešní studenti jsou tak rozmazlení, že všechno děláme pro ně a oni: „Jó, tenhle učitel mi nevyhovuje, tohle chci tak a tohle jinak…“ Já si nepamatuji, že bych v té době vůbec na něco takového pomyslela. Prostě přede mnou stál pedagog a já ho respektovala.

Autorita dospělých byla určitě větší. Dnes to učitelé vůbec nemají jednoduché…

Třeba u nás v Londýně já jako pedagog nemohu nic. Musím přemýšlet nad tím, jak to studentům mám říct, abych se jich náhodou nedotkla. Nedávno jednoho mého kolegu málem vyhodili, protože tři kluci napsali stížnost, že je nemá rád, že se zaměřuje na jiné, že se jim nevěnuje, že se ho bojí, že má moc silný hlas… samé nesmysly. A on nesměl dva měsíce učit. Šel s tím k soudu a nakonec vyhrál, ale bylo to pro něj i pro nás ostatní velice nepříjemné. Oni studenti mají dnes větší vliv než učitelé. To za mého mládí nebývalo.

Škola měla svou váhu a učitelé respekt…

Ano, ale právě ten respekt mě naučil disciplíně. Ti studenti půjdou jednou do souboru, tam bude choreograf, a to pak musíte dělat to, co on chce. A jim se to nebude líbit, tak co se stane? Uraženě odejdou a nebudou mít práci? Disciplína je strašně důležitá.

V reportáži jste mi říkala, že disciplína je podmínkou veškerého úspěchu. Disciplína vůči sobě i respekt vůči druhým…

Přesně tak to je. Dneska nemají ani disciplínu, ani respekt… ale to jsem se rozpovídala… protože jsem naštvaná. Mladí chtějí mít všechno, ale nehodlají tomu nic dát.

Daria (vpravo) se svými učitelkami Olgou Páskovou a Kateřinou Slavickou a s kamarádkami ze třídy (1987). Bylo nás celkem 11 holek a 5 kluků. Když jsme měli hodinu pas de deux, tak museli kluci zvedat vždy dvě holky.

Vraťme se ještě ke studiu na konzervatoři. Které známé osobnosti vás učily? Koho jste obdivovala?

To byl pan profesor Jaroslav Slavický – je ředitelem konzervatoře, už nevím kolik let. Vyučovala mě také jeho manželka, paní Slavická. Oni byli v té době sólisté Národního divadla, a i když jsem tam pak nastoupila, pořád se mnou zkoušeli a pracovali. Takže já měla obrovské štěstí na pedagogy, i na to, že byli pořád stejní, protože když je student střídá, tak to podle mého názoru není dobré – ale samozřejmě to musí být výborný učitel. Pak jsem ještě měla úžasnou paní profesorku Olgu Páskovou, ta už nežije. Učila v přípravce Národního divadla i na konzervatoři a já ji měla osm let na klasiku. Dělala jsem přesně to, co řekla. Napsala několik knížek o baletu a vytvořila vlastně systém baletní techniky a cviků. To byla také velká osobnost.

Vy jste byli zaměřeni už od počátku pouze na klasický balet, nebo jste si vyzkoušeli všechny druhy tance?

My jsme prošli vším. Měli jsme historické a španělské tance, moderní, lidovky, nebo třeba improvizaci. Při ní nám například řekli, abychom předvedli lekníny. Oni nás ve škole podporovali v tom, abychom přemýšleli, a ne jenom švihali nohama. To všechno se pak hodí. V souboru totiž nemáte jenom klasiku, ale i tanec jiného druhu. Třeba v Labutím jezeře všichni tančí mazurku – tu musíte znát.

Mě vždycky velice bavil tanec ve dvou, tzv. pas de deux, s partnerem. S kolegy byla legrace. Zvedali nás a točili s námi, to mě bavilo nejvíc celý život. Protože jsem předtím chodila na sportovní gymnastiku, nebála jsem se dělat salta, a tak když mě kluci zvedali nad hlavu, to bylo takové vzrušení!

Ale to asi není běžná průprava malé baletky, že by chodila na sportovní gymnastiku, nebo ano?

Ne, není to běžné, ale stává se to. A naopak to velmi pomůže. Protože když jste malinká a na gymnastice vás vytahují za nohy a záda, ty klouby a šlachy jsou schopné se vytáhnout. Později už moc ne.

Na konzervatoři jste určitě měla svoje sny. Jak vypadaly vaše představy o životě v šestnácti, sedmnácti letech?

Já jsem vždycky chtěla tančit – a být sólistka, samozřejmě. Takže jsem se viděla na pódiu.

Maja Plisecká (* 1925 v Moskvě, † 2015 v Mnichově), primabalerína, choreografka, taneční pedagožka. Během stalinských čistek v roce 1938 byl zatčen a popraven její otec, matka poslána do pracovního tábora v Kazachstánu, kam putovaly manželky „zrádců národa“. Před dětským domovem Maju zachránila teta – matčina sestra, která byla baletkou, takže svou neteř přirozeně vedla k tanci. Po konzervatoři rovnou nastoupila do Velkého divadla v Moskvě, brzy začala tančit sólové role a postupně si vybudovala pověst jedné z nejvýznamnějších tanečnic na světě.

Sólistka chce být asi každá, ne?

Chce, bohužel. Ale z většiny baletek budou sboristky. Já měla sen, že budu sólistka v Národním divadle. My jsme tenkrát chodili do Domu kultury, kde nám promítali ruské primabaleríny ve Velkém divadle. Můj velký vzor byla Maja Plisecká.

Měla jsem knížku o velkých baletních hvězdách. Pamatuji si, že se mi strašně líbila fotografie ze zákulisí, jak se tam ta Maja Plisecká klaní, je obklopená růžemi, které na ni diváci házeli – a já jsem tam také chtěla takto stát! To byl můj velký sen: tančit v Národním a být obklopená květinami.

To vše se vám splnilo. Jak vás vlastně objevil Vlastimil Harapes, od něhož jste dostala nabídku do Národního divadla? Vyhlédl si vás už na konzervatoři?

To byla jeho první nebo druhá sezóna, když začínal jako šéf baletu. Určitě mě znal, protože se dělala absolventská představení, kam tito šéfové chodili. Baletní svět je malý, hlavně tady, v České republice. Přestože tenkrát bylo Československo větší, všichni se znali. Ale i když si nás někdo vyhlédl, museli jsme stejně udělat konkurz do souboru. Já jsem už na konzervatoři tančila hlavní role v absolventských představeních, tak mě Vlastík určitě znal.

Často říkáte, že jste měla jen štěstí, ale pouze štěstí v tom přece nebylo. Není určitě běžné, že osmnáctiletá studentka dostane hned po maturitě na konzervatoři sólovou smlouvu do Národního divadla – pan Harapes ve vás musel vidět velký potenciál…

Ale já samozřejmě neskočila hned do hlavních rolí. Měla jsem vlastně jen Šípkovou Růženku (tak se balet nazývá u nás, v jiných jazycích se jí říká Spící krasavice), a to až ke konci prvního roku. A s tou jsem absolvovala konzervatoř, takže pro ně to asi bylo nejjednodušší, když už mě v té roli viděli na jevišti. Nejdříve přicházely jen malé role – také sóla, ale menší. A bývala jsem v obsazení až poslední. Takže já byla sólistka, ale samozřejmě nejhorší, ty zkušenosti tam nebyly.

Může dostat sólovou roli sboristka?

Může, když ukáže, že je talentovaná. Oni vám ty role nejdřív dají, ale musíte dokázat, že na to máte, musíte je přesvědčit, a pak třeba dostanete sólovou smlouvu – nebo taky ne. Za tím vším stojí dřina a disciplína.

Jak vzpomínáte na tři roky v Národním divadle, než jste odešla do ciziny? Co jste prožívala, co jste hrála, co vás bavilo, co vás nebavilo?

Vzpomínám si, že to bylo velmi těžké, protože my jsme hráli třeba i jedenáct různých představení do měsíce. Nazkoušela jsem jeden titul a šla ho večer tancovat, třeba tu Růženku, ale ještě předtím ráno jsem musela zkoušet Giselle. To bylo pro mě těžké. A hlavně jsem byla v té době ještě slaboučká. Baletka není po škole hned hotová.

Ale já měla vždycky i zájmy mimo baletní svět. I když jsem se soustředila na tanec a pilně pracovala, měla jsem také normální život, rodinu, přítele, kamarády – ten soukromý život je velice důležitý, že člověk nežije jen pro svou práci.

Šípková Růženka, Český národní balet (Balet Národního divadla), s Vladimírem Nečasem (1990)