Blues pro
žlutého psa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Antonín Jirotka

Blues pro žlutého psa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Domovní zvonek rozdělil čas. Ukončil období nekonečně jednotvárných procházek po Riegrových sadech, dny točící se kolem pohodlného ušatého křesla a většinou nudných televizních programů. Bůhví už po kolikáté jsem se prokousával knihovnou a tak trochu litoval, že má skleróza je ještě vcelku mírná a že si všechny romány příliš dobře pamatuju na to, abych z jejich opakovaného čtení měl stejný požitek, jako když jsem je otevíral poprvé.

„Nuda,“ napsal Alexandre Dumas v knížce mých klukovských let, „to byla vskutku nejhorší nemoc Ludvíka XIII., který často vzal jednoho ze svých dvořanů za rameno, přitáhl jej k oknu a pravil k němu: „Pane vy a vy, pojďte a nuďme se spolu.“

Dřív jsem francouzského krále nechápal, ale časy se mění. Nutno ovšem podotknout, že Ludvík XIII. nebyl v důchodu.

Nade dveřmi vinohradského bytu zařinčel zvonek.

Před takovými deseti patnácti lety bych vyskočil z křesla jako srnec a se značnou zvědavostí se šel podívat, kdo se to ke mně dobývá. Teď už ne. Penzista nemá proč spěchat. Pane jo, když si vzpomenu, že kdysi jsem se na tuhle situaci těšil. Když mi bylo tak třicet, možná čtyřicet. Že odpadne každodenní vstávání, handrkování o pár dní dovolené, služby, spory s nadřízenými, zkažené víkendy… Ale když to doopravdy přišlo, bylo najednou tolik volného času, že by se tím člověk zalkl.

Třetí zvonění mě přece jen dopravilo do předsíňky, zámek klapl a v rozevřených dveřích se jako přelud zjevila hezká, přibližně devatenáctiletá dívka.

„Dobrý den,“ řekl jsem opatrně.

„Ahoj,“ pravila vesele, stoupla si na špičky a dala mi pusu na tvář. Vždycky jsem si o sobě myslel, že se celkem dovedu vyrovnat s nečekanými životními situacemi, ale tohle mě vyvedlo z míry.

„Promiňte, slečno,“ začal jsem, „ale já vás, jaksi, neznám.“

„Ale strejdo,“ spustila chlácholivým tónem, jímž se obyčejně hovoří s lidmi zasaženými stařeckou demencí. „Já jsem přece Tereza. Z Hradce.“

Začínalo se to vyjasňovat. Nikdy jsem na své nepočetné příbuzenstvo příliš netrpěl, v posledních letech jsme se vzájemně vídali nejvýš tak na pohřbech, ale na Terezku jsem si pamatoval docela dobře. Drobounká, vždycky trochu zakřiknutá holčička se zadumanýma tesknýma očima. Jenže teď už moc zakřiknutě nevypadala.

„No máš přece radost, ne?“ zajímala se a šoupla do předsíňky plátěný cestovní kufr. Podobným otázkám se u soudu říká sugestivní. Řekl jsem, že mám, a náramnou. Z přirozené slušnosti jsem se zajímal o to, jak se daří mamince.

„Výborně,“ pravila nedbale, „ona ale neví, že jsem tady, chápeš?“

„Nechápu,“ přiznal jsem.

„Totiž, já měla původně bydlet u Věry, víš? Ovšem ona si tam nastěhovala frajera a já byla přebytečná. Mohla bych se sice vrátit domů, ale ta brigáda je ohromně fajn, navíc je to moc dobrý skrz tu školu. Zkoušela jsem nějakej podnájem, jenže to spíš najde člověk na Václaváku záhon protěží než volnej pokoj pro osamělou slečnu…“

Upozornil jsem, že jako relativně starý člověk už nemám příliš velkou schopnost orientovat se ve vyprávění naprosto zmateném a že by mohla začít povídat po pořádku. Pro orientaci jsem navrhl kostru starověké tragédie. Expozice, kolize, krize, peripetie a nakonec katastrofa. To jsem ovšem ještě žertoval.

O hodinu později jsem se v útulném prostředí vlastního staromládeneckého pokoje musel podívat skutečnosti tváří v tvář. To bylo totiž tak. Má neteř jménem Tereza složila talentové zkoušky na Vysoké škole uměleckoprůmyslové a byla přijata k řádnému studiu. Šlo zřejmě veliký úspěch, poměr odmítnutých uchazečů proti přijatým se mi zdál téměř neuvěřitelný. Mezi příbuzenstvem v Hradci Králové vyvolala ta zpráva nadšení, na jehož základě bylo Tereze povoleno strávit blížící se prázdniny v hlavním městě. Zvlášť když škola doporučovala budoucím posluchačům brigádu v oboru – a neteř si opatřila místo průvodkyně po sbírkách Národní galerie. Potud běželo tedy všechno jako na drátku, až na to, že studentské koleje přes léto nefungují a přítelkyně Věra hanebně zklamala. Krize a peripetie.

„Tak jsem si myslela, jestli bych těch pár dní nemohla bydlet u tebe, já bych vůbec nepřekážela.“

Kalendář na stěně oznamoval, že je úterý, sedmadvacátého června.

„A kdy ty nešťastné koleje zase otevřou?“ zajímal jsem se.

„Totiž abys tomu rozuměl, ony fungujou. Ale jako ubytovny pro zahraniční studenty a tak. My se můžeme nastěhovat nejdřív desátýho září.“

Peripetie a katastrofa. Měl jsem tisíc chutí odmítnout, ale nebylo to dobře možné. Byla příliš rozhodnutá zůstat v Praze a příbuzenské pouto nedovolovalo, abych ji s klidným svědomím nechal jít shánět nocleh do vináren nevalné pověsti.

„Tak dobrá,“ ozval jsem se chabě, „ale co tomu řeknou sousedi?“

Rozzářila se. „Že sis konečně našel ženskou. Však už je načase. Jak je to dlouho, co umřela teta? Deset let?“

Jedenáct let a sedm měsíců. Pro devatenáctiletou holku je taková doba věčnost, ale mně to připadá, jako by se to všechno stalo včera. Zasněžená ulice, automobil obrácený na střechu, pach benzinu vytékajícího z proražené nádrže. Marie nejezdila špatně, jenže jedno jediné přehlédnutí dopravní značky oblepené sněhem ji stálo život. Kuš! Teď snad zase o něčem jiném.

„Jak si to prosím představuješ? Myslím technicky.“

Rozhlédla se po místnosti kritickým pohledem bytového architekta, pozotvírala několikero dveří, vzadu za kuchyní objevila nepoužívanou komůrku ne větší než dvakrát dva metry.

„No, ty bys zůstal ve svým pokoji,“ navrhla a já ocenil její velkorysost, „a já si šoupnu matraci do toho pokojíku pro služku, nebo co to je. Tak se aspoň nebudeme rušit.“

Na tu poslední větičku jsem v následujícím týdnu myslel mnohokrát. Já nerušil – já ne! Když jsem, kdysi před lety, obdivoval miniaturizaci v elektronice, netušil jsem, že jedním z výsledků revolučního vývoje bude výkonný magnetofon, který se snadninko vejde do dámského cestovního kufru.

… je to paráda, lehnout si na záda

a číst knížku…

Prosím, já se nehádám, ale proč chlapík, který světu sděluje tuhle geniální informaci, tak příšerně řve? A proč to mám denně poslouchat padesátkrát?

… jedou auta do kopečka

jako brouci na kolečkách!

Bože, co se to děje s českou písní? Dobrá, tahle slečna možná chyběla ve škole, když se pobírala teorie rýmů. Jenže rozhodně ne samotná. Texty současných diskoskladeb v národě Wolkera, Holana, Nezvala či Seiferta připomínají řádění opic na hrobech ušlechtilých Aztéků.

Já chci žít nonstop!

Já chci žít nonstop!

Já chci žít nonstop!

A tak dál. Čtyři slovíčka nekonečně opakovaná až do úplného otupení ohlušeného publika. Dost! Nejsem povolán kritizovat produkci popmusic, chci jen naznačit, že z útulného bytu na Vinohradech mě nevyhnala ani tak neteř Tereza, ze které se nakonec vyklubala dívka celkem příjemná, a navíc znamenitá kuchařka, ale její magič – jak láskyplně říkala přístroji na rušení domovního klidu.

Navíc, mám-li být upřímný, jsem se do městečka, kde jsem prožil tolik hezkých let, už dávno chystal. Na náměstí brzy pokvetou lípy, pod kterými jsme s Marií chodívali. Když se nechá v noci otevřené okno, vítr voní pryskyřicí z nedalekého lesa. A bývalo mi tam dobře, opravdu tak dobře, že jsem podlehl dětinské iluzi, že se všechno musí vrátit, jakmile na nádraží vystoupím z vlaku.

Telefonicky jsem si v hotelu U Žlutého psa objednal pokoj a upozornil vzdáleného recepčního, že se tam nejspíš zdržím dost dlouho.

„Kampak?“ ptala se Tereza udiveně, když si všimla, že balím.

„Na dovolenou,“ vysvětlil jsem. „A i když uznávám, že jsi plnoletá, rád bych tenhle byt, až se vrátím, našel v přibližně takovém stavu, v jakém je teď.“

„Kdy se vrátíš?“

„To přesně nevím. Ale každopádně si sem čas od času zajedu pro důchod.“

Přijala to klidně.

„Kdyby tě někdo sháněl, kde budeš?“

„Matoušov. Hotel U Žlutého psa.“

Chvilku mlčela a pomáhala mi věci skládat do kufru. Teprve když jsem byl ve dveřích, neodpustila si otázku:

„A co tam budeš dělat?“

Trochu mě zaskočila, protože o tom jsem neměl ani tušení.

„Budu žít nonstop,“ prohlásil jsem hrdě a opustil byt.

* * *

Vlak drncal po výhybkách, za okny vagonu se střídala jednotlivá nádraží. Pozoroval jsem vlídně zvlněnou zelenou krajinu a měl pocit kluka, kterému začínají prázdniny.

„Jízdenky, prosím.“

I ten průvodčí byl usměvavý a voněl létem. Nebo se mi to alespoň tak zdálo.

Jak jsme se blížili k Matoušovu, zněly názvy vesnic a zastávek čím dál tím důvěrněji. Újezd, Lhota, Kromětice…

Železniční most rachotící nad řekou, bílá vodní pěna pod stařičkým jezem.

Matoušov.

Pelargonie za okny nádražní budovy, asfaltová cestička mezi předměstskými vilkami. Nic se tu nezměnilo – pokud si ovšem člověk nevšímal nových věžovitých staveb ze skla a betonu nebo neznámých tváří lidí tam, kde se kdysi s každým druhým zdravil. Jenže já chtěl vidět město tak, jak jsem je znával, a docela se mi to dařilo.

Odbíjení radničních hodin mě chytlo za srdce stejně jako obehraná deska s nádherně chraplavým hlasem Louise Armstronga. YELLOW DOG BLUES.

Hotýlek se své hymny za ta léta nevzdal. Za recepčním pultem seděl bělovlasý muž, tvář pomačkanou vráskami. Pomalu a unaveně si mě prohlédl, pak vstal a beze slova zmizel. Položil jsem na pult občanku a tiše čekal.

You can hear her moaning

night and morn.

Wonder where my

easy rider’s gone?

Vzadu, v neviditelném lokále, někdo klasický gramofon trošičku zesílil, potom se zase objevil vrásčitý recepční a na alpakovém tácku přinášel skleničku.

„Předpokládám,“ řekl, „že pořád pijete fernet.“

Teprve teď jsem ho poznal. Musel zhubnout nejmíň o třicet kilo.

„Kdysi jsme si tykali,“ řekl jsem tiše.

„Já myslel, že už jsi zapomněl.“

Jakpak bych mohl. Pepíček Truhlář. Pracoval v tomhle hotelu snad od nepaměti, byl recepčním, číšníkem, kuchařem i vyhazovačem, jak kdy. Mezi ním a kluky z tehdejší vojenské posádky panovalo jakési nevyřčené, ale o to pevnější kamarádství. Když vojáčkovi přijelo nečekaně na návštěvu děvče a on byl shodou okolností bez vindry, mohl se spolehnout, že u Pepíčka dostane večeři a nějakou tu dvoudecku vína bez říkání. Nutno přiznat, že tuhle instituci nikdo příliš nezneužíval, nevzpomínám si, že by některý z těch drobných dluhů zůstal nezaplacený.

Zvedl jsem skleničku s temným nápojem.

„Ty si nedáš?“

„Bohužel nesmím. Doktor mi toho zakázal víc, než dovolil. Stáří je, kamaráde, blbost.“

Proti tomu se nedalo namítat nic. Ve vzdálené restauraci někdo vyměnil desku. Louise vystřídali Beatles, repertoár byl stejně klasický jako to náměstí, hotel a svraštělý Pepíček, který dřív vážil dobrých sto patnáct kilo.

„Pamatuješ ještě na Houdka? Co je s tím klukem?“

„Ne, to vážně nevím.“

„A Hartman?“

Pokrčení ramen. Vzpomínky na staré tváře a vyčpělý čas.

„A hele, co ten medvěd… Jak on se jmenoval – Martínek.“

„Ba ne, Martinec. Dělá v Praze u asfaltérů. Párkrát jsem ho potkal. Oženil se a má už nejmíň tři děti.“

Martinec byl vskutku chlapík, který se z paměti nevytratí. Jednou právě v tomhle podniku udělal parádní malér. Našel tady svou tehdejší přítelkyni s nějakým docela cizím frajerem. Přišlo mu to líto, opil se, což při jeho rozměrech nebylo o moc snazší než porazit alkoholem koně, a pak začal dělat z jídelny kůlničku na dříví. V každém jiném podniku by zavolali policejní hlídku a záležitost by byla vyřízená. Jenže tady zatraceně dobře věděli, jak velikánský rozdíl je v tom, když vybílí lokál civilista, nebo kluk v uniformě. Vojenský prokurátor býval jako břitva a výtržnosti neměl rád. Po značně namáhavém boji zahnal Josef Truhlář zuřícího Martince do takové malé komůrky, kam se ukládala košťata a hadry, zamkl dveře a zavolal na útvar, ať si pro toho nešťastně zamilovaného blázna kluci přijedou. Pak šel rozdělat klih a poslepoval všechny ty rozlámané židle a stolky tak důkladně, že škoda, na kterou jsme se ráno ptali vedoucího hotelu, byla zanedbatelná.

„Jak tu budeš dlouho?“

Pokrčil jsem rameny. „Přesně nevím. Přes léto. Byt v Praze mi zablokovalo příbuzenstvo.“

„Fajn,“ mínil Pepíček Truhlář a dřív, než jsem tomu mohl zabránit, přinesl další skleničku temně hnědého likéru.

„To je náramně dobře, protože tady už není s nikým kloudná řeč.“

Zvolna se přiblížil podvečer, restaurace se zaplňovala a do hotelu se sjížděli hosté.

„Budu muset za pult,“ řekl Pepíček a podával mi mohutný klíč s cedulkou, na které byla ozdobná sedmička. „Tenhle pokoj jsi míval rád, ne?“

Místnost tak třikrát čtyři metry, válenda proti umyvadlu, okno vedoucí přímo na historické náměstí. Přesně v tomhle pokoji jsem bydlel tenkrát, když jsem přijel do Matoušova poprvé. Měl jsem hodnost nadporučíka, a protože služební ubytovny zdejšího útvaru ještě nebyly dostavěné, téměř rok jsem strávil v hotelu.

Vyklonil jsem se z okna a koukal na girlandy útulných podloubí, na šumící kašnu a na dlažbu, kterou naštěstí nikdy nikoho nenapadlo zalít asfaltem.

Oranžové letní slunce chvíli balancovalo nad věží barokního kostela, ale pak s nezadržitelnou důsledností zmizelo za kulisou střech a komínů.

Docela stejně jako tenkrát.

Zdálo se mi téměř pozoruhodné, že se na tom kulatém hřejícím sluníčku vůbec nepozná, že je o pětatřicet let starší.

* * *

Ráno se ohlásilo zpěvem ptáků a teplým větrem, který vzdouval záclonu.

Neměl jsem žádný pevný program, ale začínající den sliboval, že bude krásný, tak jsem se rozhodl vyrazit na plovárnu. Ručník, detektivka – ve vedru nebývá nálada na vážné romány –, plavky, krém na opalování a osuška. Nacpal jsem všechno do plátěné tašky a vyrazil z hotelu směrem k řece Otavě. Přibližně v polovině cesty jsem míjel docela nový plavecký stadion. Velikánská krytá hala, venku pětadvacetimetrový bazén se zelenavě jiskřící vodou, dětské brouzdaliště, volejbalové kurty a hřiště na minigolf. Bez ohledu na časné ráno se už na trávníku, který to všechno spojoval, povalovala těla opalujících se naháčů a z hlavní budovy vyřvával reproduktor nejnovější šlágry.

Ne, sem rozhodně ne.

Pokračoval jsem dál, ke starým, důvěrně známým místům, kde nehulákal big beat, nýbrž šuměl jez. Neměl jsem to dělat, čert ví, jak by se všechno vyvíjelo dál, kdybych se spokojil s předehřívaným chlorovaným bazénem, moderně zařízenou restaurací a sprchami s teplou vodou.

Kdysi tak slavná matoušovská plovárna vypadala smutně. Rozpadající se staré dřevěné kabiny, stánky s občerstvením zabedněné okenicemi, v místě, kde se na hladině houpávalo plovárenské molo, jen dvě opuštěné rybářské pramičky.

Divoká kachna plující po řece si mě chvilku prohlížela, ale pak znechuceně zamířila ke splavu.

Roztáhl jsem osušku na kousku nekosené trávy, svlékl se do plavek a lehl si na záda. Kolem bzučely včely, řeka lehce voněla a na kýčovitě modré obloze pluly nadýchané mraky, jejichž obrysy připomínaly ustavičně se měnící zvířata.

Po půlhodině jsem si připadal dostatečně vyhřátý na to, abych se šel vykoupat. Otava byla tady, nad jezem, poměrně široká, písčité dno se jen zvolna svažovalo do chladné hloubky. Zastavil jsem se, když mě voda šimrala v polovině lýtek, najednou jsem po koupeli už tolik netoužil. Nad hladinou se honily vlaštovky, od protějšího břehu se odpoutala loďka. Dívka v pestrých letních šatech a s širokým slaměným kloboukem na hlavě se chvilku nechala unášet proudem, potom zvolna veslovala směrem k ostrohu, kde kdysi stával vodní mlýn. Celý ten obrázek vypadal jako malby impresionistů, prohřátý vzduch se tetelil nad řekou, vlčí máky kvetoucí mezi kameny navigace se podobaly drobounkým rudým kaňkám.

Dívka nespěchala, zdálo se, že na někoho nebo na něco čeká. Uprostřed proudu klidně pustila vesla a naklonila se nad řeku. Měl jsem dojem, že se v ní prohlíží jako v zrcadle s dojemnou marnivostí dávných pradlenek.

Vlaštovky na sebe skřípavě pokřikovaly, dole pod jezem duněl vlak na železničním mostě.

Dívka strčila ruce do vody, snad aby zčeřila svůj vlastní obrázek, pak se s jakousi medvídkovskou neobratností překulila, spadla do Otavy a zmizela pod hladinou. Jen ten široký slaměný klobouk plul směrem k jezu.

Čekal jsem, že se vzápětí vynoří zmáčená prskající hlava, ale nedělo se nic, deset, patnáct, dvacet vteřin. Jen na chviličku, na nepatrný okamžik se objevila a zase zmizela útlá ruka.

Jsem ve věku, kdy zásadně nelezu do řeky bez osmělování, ale tentokrát jsem byl najednou v proudu a krauloval k opuštěné loďce výrazně rychlejším tempem, než bych kdy tušil, že ještě dokážu vyvinout. Chomáč světlých vlasů připomínal trs plovoucí trávy. Zabořil jsem do něj prsty a vytáhl dívčí tvář nad hladinu. Nemělo smysl plavat ke břehu, jez byl odtud pár metrů. Zachytil jsem se na jeho hraně, postavil se, voda mi sahala sotva po kotníky. Popadl jsem bezvládné tělo, udělal několik nejistých opatrných kroků a dosoukal se k velkému kamennému pilíři splavu. Skupinka docela malých kluků na mě s úžasem koukala vyvalenýma očima.

„Sežeňte doktora!“ houkl jsem. Rozprchli se jako hejno vrabců pověřených nečekaně důležitým úkolem.

Začal jsem neznámému děvčeti dávat umělé dýchání. Dosud jsem v celé záležitosti neviděl žádný velký problém. Jak dlouho mohla být pod vodou? Sotva minutu, nanejvýš dvě, za takovou chvilku se člověk neutopí.

Nádech, výdech, nádech, výdech…

Vyndal jsem ruku, která podpírala blonďatou hlavu, a k naprostému zděšení zjistil, že je rudá od krve. Na levé straně krku byla nevelká krvácející dírka.

Příliš dlouho jsem měl co dělat se zbraněmi všeho druhu, abych nepoznal smrtící otvor po střele.

* * *

„Jméno?“

„Adresa?“

„Zaměstnání?“

Otázky zněly ostrým, neosobním tónem. Nahoře na navigaci stál policejní vůz a za jeho pootevřenými dveřmi chraplala krátkovlnná vysílačka.

„Co jste tu hledal?“

„Šel jsem se vykoupat.“

„Sem?“ Hlas byl plný těžko skrývané nedůvěry. Proč sakra do řeky, která je ještě studená, když máme tak krásný plavecký stadion? Zakrvácený chlap nad tělem zabité dívky. Bezpochyby jsem v tu chvíli byl náramně podezřelý.

„Co vůbec v Matoušově děláte?“

Snažil jsem se vyložit, že jsem přijel za kouskem vzpomínek z dávno minulých časů, ale říkal jsem to asi dost zmateně a nadstrážmistr se zápisníkem v ruce se čím dál víc mračil. Lékař, který se před několika minutami přiřítil v sanitce, teď všechno pozoroval se založenýma rukama. On už, bohužel, nic na práci neměl.

„Tu – ženu – znáte?“

„Ne,“ řekl jsem.

Ze služebního automobilu vstal od vysílačky další muž v uniformě.

„Výjezd kriminálky tu bude za chvilku. A tohohle,“ kývl hlavou ke mně, „máme odvézt na ředitelství.“

Nadstrážmistr sklapl blok a usadil mě do auta. Zahlédl jsem ještě příjezd kriminalistů, sehnutá záda nad dívkou, kterou jsem vytáhl z řeky, německého ovčáka, jenž na dlouhém vodítku zřejmě docela zbytečně očichával břeh.

Pak motor naskočil a rozjeli jsme se.

„Mám tomu rozumět tak, že jsem zadržen?“

Nadstrážmistr pokrčil rameny.

„To vám vysvětlí vyšetřovatel.“

Slunce sálalo poledním žárem a v kanceláři policejního ředitelství bylo horko k zalknutí. Čas se vlekl. Užíral jsem se nudou a trochu mě rozčilovalo, že uniformovaní mládenci, kteří mě evidentně hlídali, dlouhou chvíli neměli. Vyplňovali spoustu jakýchsi úředních protokolů a na všechny pokusy o navázání hovoru reagovali s mrazivou stručností.

„Poslyšte, přece si nemyslíte, že já tu dívku zastřelil? Proč bych to dělal?“

Nic, ticho, žádná odpověď.

„Copak můžu za to, že jsem tam náhodu byl? Já myslel, že se topí. Každý by na mém místě reagoval stejně.“

„Samozřejmě,“ řekl nadstrážmistr.

„Tak proč tu musím sedět?“

„Jste důležitý svědek. Mějte prosím strpení.“

„Tak se ptejte. Co potřebujete vědět. Jsem přece k dispozici.“

Trochu jsem se zlobil a asi to na mně bylo znát.

„Musíme počkat na vyšetřovatele.“

„Kdy přijde?“

„Těžko říct.“

„Je jedna hodina,“ řekl jsem drsně. „Mám hlad.“

„Ovšem, promiňte.“

Cinkl telefon a za pár minut byl na stole tác s obloženými chlebíčky a lahví minerálky. Myslel jsem původně, že je to pro všechny, ale když si mí strážci jídla nevšímali, s trucovitou urputností jsem se pustil do hodování. Aspoň lépe ubíhal čas. Pokusil jsem se znovu v duchu rekapitulovat to podivné, tragické dopoledne. Prázdné břehy, jen pár malých kluků skotačících u jezu, slaměný klobouk a šplouchající vesla loďky. Taková hezká holka…

„Ona je, tedy byla, zdejší?“

Těžké mlčení mužů v uniformách.

„Přece jste ji museli znát, nemám pravdu?“

To už bylo na nadstrážmistra trochu moc.

„Koukejte,“ řekl, „my nejsme žádná informační kancelář. Zajistili jsme to místo a počkali na výjezd. Zbytek je jejich práce. Jestli si s váma budou chtít povídat nebo ne, to se uvidí. My vám k tomu nic víc říct nemůžeme a koneckonců ani nesmíme. Je to jasné?“

Připustil jsem, že ano, a zatnul zuby. Uplynula hodina ticha, potom ještě jedna. Parné poledne se změnilo v podvečer, venku se nebe zatáhlo jako před bouřkou a mírný vítr čechral záclonu v okně. Zlost zmizela a já začínal své strážce chápat. Viděli totéž, co já. Surově zmařený lidský život. A pokud připouštějí možnost, že jsem to všechno způsobil já, není divu, že se na mě neusmívají od ucha k uchu a nesnaží se zahnat mou nudu vyprávěním nejnovějších anekdot.

Na stole zařinčel telefon.

„Ano, rozumím,“ řekl nadstrážmistr. Zapnul si knoflíky na blůze a zavrzal opaskem, na němž mu viselo pouzdro s pistolí.