Pohádky na předpis

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Marka Míková

Pohádky na předpis – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pohádky na předpis

Marka Míková

Ilustroval Jaromír František Palme

Albatros

© Marka Míková, 2020

Illustrations © Jaromír František Palme, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-00-05873-3

ISBN e-knihy 978-80-000-5961-7 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-000-5962-4 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-000-5960-0 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Pepík

Nemocnice je nemocnice. Když se tam člověk dostane, hned se začne bát. Neví totiž přesně, co mu je, a neví, co s ním budou dělat. Taky neví, kdy ho pustí domů a jestli se uzdraví. Leží v pyžamu v posteli, kouká do stropu a je mu ouvej. Jako třeba Pepíkovi.

Když Pepíka přivezli do nemocnice, ani o tom nevěděl. Ujížděl velkou rychlostí houkající sanitkou, které všechna auta uhýbala z cesty. Jen co poprvé otevřel oči, uvědomil si, že ho strašně bolí hlava. Vůbec nevěděl, kde je, a všechno se s ním motalo. Do očí mu svítilo ostré světlo a z toho světla vystupovalo několik hlav v zelených čepicích. Vypadaly jako mimozemšťani a Pepík si pomyslel, že je nejspíš na Marsu.

„No prosím, už kouká,“ řekla jedna hlava.

„Ale trvalo to, co?“ zasmála se druhá.

„Dobrý den, pane, tak jak se máme?“ ptala se třetí.

A čtvrtá hned utěšovala: „To bude dobrý. My tě dáme dokupy.“

Pepík si hlavy podezíravě prohlížel. Oči byly trochu člověčí, ale pusu neměly vůbec. Dolní část obličeje jim zakrývaly zelené roušky. Třeba mají v hlavě místo pusy jen díru, otřásl se chlapec. Vzápětí zjistil, že nemůže hýbat nohou a že ho bolí celé tělo, hlavně ta hlava. I nos se mu zdál trochu divný. No tě pic, pomyslel si, asi mě předělávají. Za chvíli ze mě bude taky Marťan a máma mě ani nepozná. Nadzvedl opatrně ruku a viděl, že je úplně zelená.

„To koukáš, co? Jsi zelenej jak Marťan,“ komentoval to další hlas. A Pepík věděl, že se nemýlil.

Sebral všechnu odvahu a vypravil ze sebe: „A vy jste hodní… Marťani?“

Zelené hlavy se rozchechtaly: „To víš, že jo,“ ujišťovaly ho, ale Pepík jim moc nevěřil.

„Ale jsi statečnej, to ti teda povím,“ pokračovala jiná Marťanka a píchla mu injekci. „Tys musel letět takových pět metrů.“

„Já letěl? Raketou?“ divil se Pepík.

„Kdepak raketou, letěls po hlavě z kola.“

„Z jakýho kola?“ žasl Pepík a představoval si nějaký vesmírný satelit. „Z velkýho?“

„Z jízdního,“ vysvětloval ten, co stál u hlavy, ale Pepík nechápal. Vůbec si nepamatoval, že spadl z kola. Nepamatoval si vůbec nic. To se někdy stává, když se člověk uhodí do hlavy.

Po chvíli přemýšlení poznamenal: „Se divím, že se tady dá dýchat. Že je na Marsu kyslík.“

„Kyslíku tu máme dost, ty mudrlante. Za chvíli ti ho dám. A teď už počítej do deseti. Než napočítáš, tak už budeš spát.“

„Spát? Ale mně se ještě nechce,“ bránil se Pepík. „A jak dlouho vy Marťani vlastně spíte? Kolik hodin?“

Nikdo mu neodpověděl, všichni měli spoustu práce, takže Pepík začal poslušně počítat:

„Jedna, dva, tři, čtyři…“ a už spal.

„Ííí,“ zaječelo to Pepíkovi u ucha. „Tak co? Letíme?“ Byl to malý Marťánek. Trochu připomínal gumovou rukavici. Prohlížel si Pepíka a vesele se šklebil od ucha k uchu. Přitom dělal ve vzduchu kotrmelce.

„Letíme,“ přikývl Pepík a chytil se jeho malé zelené ruky. A tak letěli. Viděli všechno z výšky! Mars byl celý červený. Nikde žádné stromy, jen hory a krátery.

„Je pěkný počasí. Vykoupem se?“ lákal Pepíka Marťánek, a to už prolítli horkým jezírkem. Pepík jen taktak stačil zadržet dech.

„A ještě jednou,“ chechtal se Marťánek a tentokrát se vnořili do ledového jezírka.

„Brrrr,“ vyrazil ze sebe Pepík.