Navždycky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Olga Zbranek Biernátová

Navždycky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„All you need is love.

Ale trocha čokolády ničemu neublíží.“

— Charles M. Schulz

1

Jsi trapná! Díky, karmo

Jestli si myslí, že mu tu mikinu vrátím, tak celé ty roky, co se známe, asi nedával pozor – a to se známe opravdu dlouho, delší dobu se kamarádím snad jen se svojí mámou. Takže mikina je moje, a navíc strávím večer u svého oblíbeného muzikálu. Už teď je mi úplně jasné, že si ho Travis zamiluje taky. Bude si samozřejmě hrát na tvrďáka a trochu reptat, ale dávám mu jednu dvě písničky, než sklapne, a během té další si už bude ťukat prsty do rytmu.

Jsem si celkem jistá, že ho znám líp než samu sebe. Nejen proto, že jsme nejlepší kámoši už od školky (jestli čekáte dojemnou historku o tom, jak naše přátelství na celý život vzniklo, tak se nedočkáte, plácali jsme spolu bábovičky na písku, půjčovali si lopatičky a bylo to), ale taky proto, že je naprosto předvídatelný a dá se v něm číst jako v otevřené knize. Travis je jedno velké chodící klišé kluka s účesem právě jsem vstal z postele a vypadám jako model z obálky časopisu, který je vtipný, přehnaně přátelský, všeobecně oblíbený a svou až nechutnou dokonalost vyvažuje jen tím, že se otočí za čímkoli, co má na sobě sukni. Už v první třídě chodil se třemi holkami najednou, a dokonce se mu podařilo z toho vyjít jako vítěz, když to ty chudinky zjistily. Stálo ho to pár kradených kytek ze zahrádky paní Andersonové a té nejagresivnější musel ještě sehnat česacího poníka. Svůj magický šarm využívá dodnes a mně nezbývá než se pokaždé divit, co všechno mu projde.

Sešla jsem dolů do kuchyně, kde si máma zrovna házela věci do kabelky a chystala se na odpolední do práce. Byla do toho tak zabraná, že si mého příchodu vůbec nevšimla, dokud jsem na ni nepromluvila.

„Večer přijde Travis a budeme koukat na film. Mám na tebe počkat a nachystat ti něco na zub?“ zeptala jsem se a podala jí kapesníky, které marně hledala pod stolem.

„Nemusíš, zlato, vezmu si něco v bistru.“

Skepticky jsem se na ni podívala, protože mi bylo jasné, že v tom shonu stejně zase zapomene a bude ráda, když za běhu sní banán, který jsem jí právě nenápadně schovala do tašky.

„Nezkoušej na mě tyhle vyčítavé pohledy, já jsem rodič!“

Chtěla jsem jí odseknout, ale máma je mistr v odvádění pozornosti a vytasila se s pořádnou podpásovkou.

„Takže už mu dneska konečně řekneš, že jsi do něj zamilovaná?“

„Cože?“ Zkusila jsem předstírat, že nevím, o čem mluví, ale neskočila mi na to.

Trpělivě počkala, až to vzdám, což popravdě netrvalo moc dlouho.

„Jak to víš? To je na mně tak moc poznat?“ vychrlila jsem ze sebe a pak přišlo zděšení. „Doufám, že jsi to ale nikomu neřekla!“

„Jen klid, nikomu jsem nic neprozradila a poznám to, protože jsem tvoje matka a nejsem slepá. Navíc se to už táhne jak dlouho… půl roku?“

Ve skutečnosti to byla mnohem delší doba. Asi tak od chvíle, kdy mi narostla prsa a moje tělo prohlásilo, že panenky jdou stranou a od teď nás zajímají kluci. Ale to jsem samozřejmě nehodlala přiznat. Ještě štěstí, že je Travis typicky natvrdlý, a když se mu něco neřekne narovinu, tak to nikdy neuhádne. Musela jsem u něj úplně vzdát holčičí taktiku, kdy předstírám, že mi nic není a nic se neděje, a doufám, že mu to docvakne a přeloží si to jako něco jsi provedl, je čas se začít plazit. Prostě mu narovinu řeknu, že třeba zapomněl na moje narozeniny, a jestli mi to okamžitě nevynahradí, tak mu uříznu ukazováčky. To funguje.

„Půl roku… jo, tak nějak,“ zalhala jsem.

„Takže mu to řekneš?“

„Ne. A ty mi tady teď svatosvatě slíbíš, že si to necháš pro sebe. Neohrozím naše přátelství jen proto, že se mi plaší hormony. Vyrostu z toho.“

Teď přišla se skeptickým výrazem řada na ni, ale letmé mrknutí na hodinky jí záhy prozradilo, že jestli chce být včas v práci, nestihne se o tom se mnou pohádat. „Jak myslíš.“

Jeden přísný pohled si ale neodpustila.

„Tak já běžím, zlato, užijte si to.“ Poslala mi vzdušnou pusu a za chviličku se za ní zaklaply dveře.

Vzala jsem si z lednice vodu a zamířila zpátky do svého pokoje, abych se mohla chvilku utápět ve své trapnosti. Zamilovat se do nejlepšího kámoše je prostě tisíc let staré klišé a na takové věci jsem já očividně expert! V minulém životě jsem musela zabít hodně koťátek, jinak by mi karma nedělala takové naschvály. Čeká mě další večer, kdy se budu snažit být normální a nechtěně se mu nevyznat. Jsem si totiž stoprocentně jistá, že když se na mě Travis podívá, vidí Mei, která je pro každou špatnost, Mei se skříní plnou příliš velkých mikin, Mei, se kterou by nechtěl chodit celou střední a pak s ní strávit zbytek života, postavit dům, zasadit strom a nadělat spoustu roztomilých dětiček…

„Jsem trapná, jsem trapná, jsem trapná,“ odříkala jsem si nahlas v rytmu stoupání po posledních třech schodech k mým dveřím, které jsem vztekle rozrazila a se stejnou vervou zase zabouchla.

Když jsem otevřela lahev vody, abych se konečně napila a trochu se uklidnila, pohled mi zabloudil na okno protějšího domu, na kterém byl vylepený nový vzkaz od Liama: Jsi trapná! Karma! Přísahám, že už nebudu vraždit koťátka, jen když se se mnou vesmír spojí a trochu mi tady píchne.

Chtěla jsem zatáhnout závěsy, abych toho idiota neměla na očích, ale zrovna se podíval mým směrem a s posměšným úšklebkem si začal ťukat na tričko. Sklouzla jsem pohledem dolů a zjistila, že jsem nejspíš prohrála bitvu s boloňskou omáčkou, kterou jsem měla k obědu. Na hrudníku mi zářil velký oranžový flek. Děkuju ti, vesmíre, že si toho musel všimnout zrovna on! To mi to nemohla máma říct? Teď jsme se spolu bavily v kuchyni! Když jsem ho chtěla zpražit pohledem a nonšalantně odejít od okna, výmluvně ukázal na papír nalepený na skle – snad abych ho náhodou nepřehlédla. Dětinsky jsem na něj vyplázla jazyk a zatáhla závěsy. Večer buď s Travisem vymyslíme nový vzkaz na moje okno jako odvetu, nebo vytáhnu nějaký starší kousek. Co třeba ten ze druhé třídy, na kterém je pastelkami namalovaný hlavonožec s šípem v hlavě a pod ním nápis Smrdíš!? Byla jsem očividně hodně morbidní dítě, ale když máte léta okno přímo naproti svému úhlavnímu nepříteli, začnou vás už v útlém věku napadat nejrůznější ošklivosti.

Ušpiněné tričko jsem si přetáhla přes hlavu, hodila ho do kouta a šla před otevřenou skříň vymyslet, v čem budu dnes vypadat skvěle, aniž bych se moc snažila. Možná bych měla vyházet všechny ty mikiny a vzít si na sebe něco, v čem budu aspoň trochu připomínat holku. Třeba by Travis prozřel a pozval mě na rande.

Tak určitě! Co si to namlouvám? Tomu by to nedošlo, ani kdybych se dnes u filmu cpala popcornem ve spodním prádle a popadané kousky lovila ve výstřihu. Místo: Wow! Ty jsi fakt kus! by pravděpodobně řekl něco ve stylu: Necpi se tolik a nech mi něco.

Já to vzdávám! Z věšáku jsem sundala relativně čisté triko Stranger Things a šla si do kuchyně dělat úkoly. V pokoji jsem na to teď měla moc tmu, a kdybych měla kvůli fyzice roztáhnout závěsy a při každém zvednutí hlavy si pohledem z okna připomenout, jak jsem trapná, brzy bych si dobrovolně rozbila hlavu o hranu stolu. Navíc rozsvítit lampičku by znamenalo Liamovi přiznat, že tohle kolo vyhrál.

2

Ty hnusnej, odpornej, smradlavej, malej švábe!

„Musíme vymyslet nový vzkaz do okna,“ řekla jsem Travisovi místo pozdravu, když na minutu přesně dorazil na dnešní movie night.

„Nějaká odveta?“

„Prý jsem trapná!“

„To není vůbec kreativní! Už mu asi dochází nápady, ubožákovi.“

Pustila jsem ho dovnitř a ustoupila, aby svůj metr devadesát pět nějak nasoukal do dveří. Byl by z něj nejlepší basketbalista ve škole, jen kdyby alespoň trochu uměl sladit to, co vymyslí jeho hlava, a to, co následně udělají jeho končetiny. Když dojde na sport, Travis je samá ruka, samá noha. Přece jen má ale ta jeho nemotornost nějaké výhody – netrčí celé dny na trénincích a může se věnovat mně.

V očekávání jsem jeho směrem nastavila dlaň a čekala. Podíval se na ni, pak na mě, pak pomalu zpátky na ni, a když tam ještě pořád byla nachystaná, vzdychl a začal si sundavat mikinu, kterou mi slíbil. Lehce si tím nadzvedl tričko a mně zrudly tváře.

„Je ti něco?“ zeptal se, když si toho všimnul.

„To nic, jen trochu vedro,“ zamumlala jsem a dívala se všude jinde, jen ne na něj. Ačkoli jsem fakt mizerný lhář, Travis ani nemrkl a lehce pokýval hlavou, že chápe. Je neuvěřitelné, jak se s takovou dávkou ignorantství mohl dožít sedmnácti. Kdyby mu hořela střecha nad hlavou a já ho ujistila, že to za chvilku samo přejde, uvelebil by se pohodlně na gauči a odvrátil zrak od televize až ve chvíli, kdy by mu začaly doutnat ponožky.

„Tak pojďme na to, ať mám to muzikálové utrpení brzy za sebou.“ Vykročil z chodby do obýváku, po cestě skopl tenisky a svalil se na svou stranu gauče – stranu, která kvůli jeho výšce zabírala asi čtyři pětiny místa k sezení. Když si všiml, že zbylá pětina zůstala prázdná, ohlédl se zpátky do chodby a zjistil, že stojím pořád na místě s nataženou rukou. Tohle mu naštěstí došlo rychleji, takže jsem nemusela čekat dlouho. Ze zadní kapsy vytáhl trochu polámanou čokoládu a položil mi ji do dlaně.

„Dík.“ Mrkla jsem na něj a hned ji začala rozbalovat.

„Popcorn máme?“

„Popcorn bude až za odměnu. Nejdřív pomsta, pak zábava.“ Usmála jsem se na něj s pusou plnou čokolády a sledovala, jak bez námitek míří ke schodům.

Travis je ten nejlepší kámoš na světě. Kdybych mu řekla, ať skočí z okna, zeptal by se, z jakého patra.

„Jdeš? Nebo to je celé na mně?“ utrousil přes rameno a bez čekání na odpověď zamířil k mému pokoji. Hodila jsem na sebe jeho mikinu, nenápadně se zhluboka nadechla jeho vůně a vyrazila za ním. Musela jsem protočit oči sama nad sebou za to, co jsem právě provedla. Jsem trapná, jsem trapná, jsem trapná. Na třetím schodu jsem si vynadala a slíbila, že se budu ovládat. Když jsem prošla dveřmi, už byl usazený na posteli, ze které shodil pár polštářů, aby měl místo, a zamyšleně okusoval fixu. A to mám prosím největší postel v domě, ovšem Travisovi je i přesto malá.

„Nic mě nenapadá! Nechceš vytáhnout nějaký starší kousek ze sbírky?“

„Už jsem přemýšlela o smraďochovi s prostřelenou hlavou,“ ušklíbla jsem se a sedla si vedle něj. Šlo z něj teplo a strašně dobře voněl. Bylo to mnohem intenzivnější než jeho mikina a mně se z toho maličko točila hlava a tváře mi rudly pořád víc.

„Nechceš si tu mikinu radši sundat? Uvaříš se tu.“ On je tak roztomile nevšímavý, až to bolí.

„Soustřeď se na pomstu a neřeš můj tepelný komfort.“ A odvést jeho pozornost je tak snadné. To bych si mohla dovolit mu i nenápadně prohrábnout vlasy a on by si pravděpodobně myslel, že mu do nich něco spadlo a já jen pomáhám. Ale slíbila jsem si, že se budu ovládat.

„Hm, jinou verzi smraďocha jsme měli před pár týdny, to bude chtít něco nového.“

„Co takhle Žárlím na všechny, kteří tě nikdy nepotkali?“

Travis zavrtěl hlavou a trochu nevěřícně se na mě podíval. „Ale no tak! Nejsi dnes ve formě, nebo co? Tohle je strašná slabota. Trochu se ukaž, Voldemorte!“ Dloubl do mě loktem a já musela uznat, že to byl hodně chabý pokus.

„Už to mám, dej mi to.“ Vytrhla jsem mu fixu z pusy – fuj – a velkými černými písmeny napsala: Ty hnusnej, odpornej, smradlavej, malej švábe! Samolibě jsem se usmála a prohlížela si své veledílo. Jsem geniální!

„Není to špatné, ale tak pyšná na sebe zase být nemusíš.“

S hrůzou jsem se na něj podívala, a kdybych byla kreslená postavička, vyskočily by mi oči z důlků a začaly se nepřirozeně natahovat.

„Tys to nepoznal?“ Teď pro změnu trochu zrudnul Travis a nervózně si prohrábl vlasy.

„Měl bych?“

No to snad není pravda.

„Travisi! To je z Harryho Pottera a ty ses právě odsoudil k filmovému maratonu všech osmi dílů.“

„OK.“

„Ty se nebudeš hádat?“ To mě překvapilo snad ještě víc než to, že nepozná Harryho Pottera, i když jsme se na něj dívali asi milionkrát. Pravda, on trochu z donucení, a taky jsem ho podezírala, že většinu času prospal.

„Kolik se známe let?“

„To je chyták?“

„Ne, měla jsi prostě říct, že hodně. A já bych ti na to řekl, že právě proto vím, že nemá smysl ti odporovat, protože už je to jasná věc. Jen bych plýtval dechem.“

Už jsem říkala, že je Travis ten nejlepší kámoš na světě?

„Ale jestli jsem to nepochopil já, tak on to stoprocentně nedá.“

Nechci Travisovi křivdit, ale Liamovi to určitě dojde. Má dvě mladší ségry a jedna z nich je Harrym Potterem posedlá tisíckrát víc než já. Minulé Vánoce ho dokonce donutila, aby si v pokoji vyvěsil plakát Draca Malfoye, který mu dala pod stromeček. Myslím, že souhlasil jen díky tomu, že je Malfoy stejný smrtijed jako on. (Pro pořádek, Draco je jedna z nejlepších postav, ale je třeba si přiznat, že až ke konci přestane být takový fracek.)

„Pro jednou budeme doufat, že není debil a třeba si to vygooglí.“ To už jsem se zvedala z postele, na chvíli zalitovala ztráty Travisovy blízkosti a zamířila k oknu vyvěsit své nejnovější dílo. Naproti bylo zhasnuto, takže si bohužel nebudu moci hned vychutnat, jak legendární urážku jsem vymyslela. Aspoň jsem si představila jeho obličej ve chvíli, kdy si uvědomí mé vítězství a profesorka McGonagallová v mé hlavě zvolá: Deset bodů pro Nebelvír za důvtip slečny Bradleyové. Sama pro sebe jsem si zatleskala, za odměnu si hodila další čtvereček čokolády do pusy a obrátila se na Travise, který neměl ani páru o tom, jaké divadlo se právě odehrálo v mé mysli.

„Čas na zpívajícího Wolverina!“ zvolala jsem přehnaně vesele a nahlas a schody dolů brala po dvou.

Když Travis chvíli před desátou odešel, nachystala jsem mámě ještě sendvič, aby si ho mohla sníst, až dorazí z práce, a šla si konečně lehnout. Liam měl rozsvíceno a na okně byl přilepený nový vzkaz: Kdyby lidské mozky byly ze zlata, byla bys ještě větší chudák než Weasley.

Do háje! Tahle urážka je z knížky, zatímco ta moje byla z filmu, a to znamená 1:0 pro něj. A taková to byla hezká neděle.

3

Krize na klučičích záchodcích

Včerejší večer s Travisem byl na jednu stranu skvělý a na druhou nervy drásající. Showmanovi propadl už po úvodním čísle, což by mě nenapadlo ani v těch nejdivočejších snech, a zbytek filmu jsme strávili tím, že já jsem mu přezpívávala všechny písničky a on mi za každou trefenou notu, a nebylo jich mnoho, předal virtuální Grammy za celoživotní přínos světové hudební scéně. Nikdo z nás taktně nezmínil to, co jsme si oba mysleli: že mým největším přínosem hudební scéně by bylo, kdybych mlčela.

Když se zrovna nezpívalo, až příliš jsem si všímala toho, že vedle mě sedí opravdu blízko, a taky toho, že pokud ze sebe nedělám idiota během svých muzikálových vystoupení, tak jsem mu úplně ukradená.

Ještě chvíli jsem hleděla na displej mobilu, jestli se neobjeví další zpráva, ale za minutu mělo zvonit na první hodinu, tak jsem nakonec hodila telefon do skříňky a utíkala do třídy. Nehodlala jsem riskovat, že mi ho zase zabaví, takže jsem ho celý den kromě obědové pauzy měla mimo dosah, aby mě nelákalo pořád kontrolovat zprávy. Spousta lidí to prostě riskne, včetně Avy, která se mnou sedává v lavici. Myslím, že zrovna ona by si radši ukousla ruku v loktu, než by se od svého mobilu vzdálila na víc než metr.

Když se rozřinčel zvonek, dala jsem se do běhu a do lavice zapadla asi tak milisekundu před tím, než dorazila naše fyzikářka.

„Tak tys to nakonec stihla,“ oznámila mi Ava zklamaně.

„Taky tě ráda vidím,“ utrousila jsem trochu kousavě a potichu si vytahovala věci z tašky, aby mě profesorka Curtisová nenačapala, že je chystám na poslední chvíli.

„Měla jsem pro tebe vymyšlenou úžasnou výmluvu, která zahrnovala obrovskou tamponovou krizi na klučičích záchodcích ve třetím patře.“

„Klučičích záchodcích? Proboha, Avo, nechtěla bych bydlet v tvojí hlavě.“

„Dámy, máte na srdci něco důležitého, co byste chtěly sdělit třídě?“ vyrušila nás Curtisová a mířila naším směrem fixou na tabuli.

Ava se v mžiku zvedla a začala všem oznamovat, že jsme právě probíraly tampony, ale než se dostala k té části, ve které figuruju já a klučičí záchodky, stáhla jsem ji zpátky na židli a nervózně všem oznámila, že se vůbec nic neděje a už se těšíme na skvělou přednášku o teorii relativity.

„Ty jsi fakt neskutečná!“ zasyčela jsem na ni. Nato mě Ava jen zatahala za cop a pokrčila rameny, jako že jsem něco takového od ní přece měla čekat a ať nejsem pořád tak upjatá. Co ta holka dokáže vymyslet, a hlavně udělat, je neuvěřitelné. My dvě jsme nemohly být rozdílnější – Ava byla odvážná a drzá, zatímco já jsem se snažila být co nejvíc nenápadná. Paradoxem je, že zrovna ona – ta, která chce být vidět – má jeden z těch totálně nezapamatovatelných obličejů, takže když ztropí nějakou scénu, ve které nešťastnou náhodou figuruju i já, všechna pozornost padne na mě. Moc dobře to ví, a tak jí vůbec nedělá problém postavit se před celou třídu a začít s šílenou tamponovou historkou. Nikdo si ji s ní později nespojí.

Otevřela jsem učebnici a snažila se marně ignorovat ruch na Avině straně lavice. Ve chvíli, kdy se učitelka obrátila zády ke třídě, začala škrábat psaníčka a posílat je někam dozadu. Seděly jsme zhruba uprostřed třídy, a tak jsem doufala, že si toho Curtisová nevšimne, protože bych to nakonec určitě schytala já. Podařilo se mi si jí nevšímat zhruba prvních deset minut, ale házela na mě tak významné pohledy, že mi nemohlo nedojít, o co jí jde.

„Tak jo, řekni mi, co tu provádíš,“ zašeptala jsem, jak nejtišeji jsem dovedla.

„Už jsem myslela, že se nikdy nezeptáš!“

Moje následné zakoulení očima přešla, jako by se nic nestalo.

„Právě jsem pozvala Thomase Blytha na táborák a on řekl ano,“ sdělila mi příliš nahlas a pak potichu dodala: „Pokud si tedy bude zítra pamatovat, kdo ho pozval.“

Musela jsem do ní trochu vrazit, aby ji náhodou nenapadlo to rozebírat ještě víc dopodrobna.

„Au!“

„Buď zticha, nehodlám tu trčet po škole.“

„Promiň, no…“

S kývnutím, které potvrzovalo, že jí odpouštím, jsem se opět soustředila na Einsteina, ale Ava očividně ještě neskončila, protože se ke mně naklonila, zaryla mi nehty do ramene, abych jí neucukla, a oznámila mi, že má doprovod i pro mě. Protože ji znám, bála jsem se zeptat, kdo to je, ale ona na nějaké otázky ani nečekala a prozradila mi, že by se mnou mohl jít Peter.

„Tak to teda ne, nehodlám celý večer poslouchat všechny detaily o jeho úžasném autě a o tom, co nového mu tatínek zase koupil. A vůbec, já půjdu s Travisem,“ oznámila jsem jí a považovala celou záležitost za uzavřenou. Ve fyzice jsem se už definitivně ztratila a začala hypnotizovat hodiny, které jsem silou vůle chtěla dotlačit o dvacet minut dál směrem k přestávce.

„Já jsem myslela, že Travis jde s tou novou z béčka,“ rýpla si a začala předstírat, že rozumí všemu, co se za poslední půlhodinu objevilo na tabuli.

Travis jde s někým jiným? Tak on mě nechá, ať si myslím, že jsme domluvení, a místo toho pozve nějakou holku z béčka? Snažila jsem se vzpomenout si, jestli jsme se o tom bavili narovinu, nebo jsem s tím tak nějak automaticky počítala. Možná jsem mu to neřekla dostatečně jasně a jemu to pak samozřejmě nedošlo. Začínala jsem pěnit a křečovitě svírat tužku. Jenomže vztek mi nevydržel moc dlouho a místo toho mi to začalo být líto. Tenhle pocit se mi ani trochu nezamlouval. Vždycky jsem si dělala legraci z holek, jejichž život nemá bez kluků smysl, a teď tady vnitřně fňukám nad tím, že se mi nedostává té správné pozornosti. Ale představa, že se budu celý večer dívat na to, jak se po něm plazí nějaká koza, která je mu ve skutečnosti úplně ukradená, byla nesnesitelnější než cokoli jiného. Když jde Travis s někým jiným, tak já bych klidně mohla jít s Peterem. Trochu se mi z toho zvedal žaludek a bylo mi jasné, že to bude fakt peklo, ale aspoň si nebudu připadat trapně. Poslední dobou jsem se cítila trapně až příliš často a pomalu mě to přestávalo bavit. Rozhodla jsem se, že to dneškem končí. Na obědě zamířím do té části jídelny, kde obyčejně sedává Peter s bandou fotbalistů, a uvidím, jestli si mě všimne a pozve mě ke stolu. Pokud ano, je to jasné znamení, že ho mám pozvat na táborák.

Teď, když jsem měla plán, mohla jsem se aspoň na chvíli zase soustředit na fyziku.

4

Proč nesedět vedle největšího kreténa ve škole

Ne, už mu neodepíšu! Travis mě tak rozčiluje, že mi z toho snad vybuchne hlava. Musela jsem si to vybít na skříňce, do které jsem vší vervou švihla mobil. Ten se odrazil od zadní stěny a dopadl do týdny navrstveného nepořádku na dně. Strachy jsem sebou cukla a zkontrolovala, jestli jsem ho nerozbila.

Ne, je v pohodě, můžu se klidně vztekat dál.

Práskla jsem dvířky, a ještě do nich pro jistotu kopla jako malé nafrněné děcko. Samozřejmě to vůbec ničemu nepomohlo a skříňka se zase pomalu otevřela, jako by se mi za ten hysterický výstup chtěla vysmát. Tak jsem si aspoň užila pořádně frustrované zamručení a připomněla si, proč vlastně zuřím: Travisovi se někdo líbí! Doteď ty svoje holky moc neřešil, prostě si s někým vyšel a za chvíli se zaměřil někam jinam. Ale co když je to teď vážné? Co když doopravdy začne s někým chodit? A proč to, že jdu na táborák s Petrem, ovlivňuje, koho může a nemůže pozvat? Jsem tou holkou, která se mu líbí, já?

Tak určitě! Tenhle nesmysl jsem zadusila hluboko v sobě, beztak se mi hlavou mihnul spíš jako zbožné přání. Kdybyste vedle sebe postavili všechny holky, se kterými Travis kdy něco měl, nedalo by se popřít, že jsou pravým opakem mě. Fotku téhle skupinky na jedné straně místnosti a mě na té druhé by klidně mohli dát do slovníku jako příklad ke slovu protiklad.

Bylo to příliš matoucí, myšlenky mi v hlavě vířily jako splašené a nedokázala jsem si v nich udělat pořádek, na to jsem byla až moc rozrušená a nesoustředěná. Když jsem se otočila, že zamířím do třídy, uviděla jsem na druhé straně chodby Travise, který si to ke mně rázoval rychlým krokem. Tak na to zapomeň, my dva jsme spolu skončili. Otočila jsem se na podpatku a poklusem zamířila opačným směrem. Travis prodloužil krok a já jsem tím pádem musela začít utíkat. Když jsem dorazila na výtvarku, rychle jsem se snažila vymyslet taktiku, jak mu zabránit se mnou mluvit, než začne zvonit. Vtom mi padl pohled na Liama, který měl vedle sebe volné místo, a aniž jsem si to pořádně rozmyslela, dopadla jsem na židli vedle něj.

„Určitě máš teď vymyšleno spoustu způsobů, jak mě naštvat, ale pěkně prosím, nech si to až po zvonění, protože dva idioty najednou nezvládnu. Díky!“ Hodila jsem tašku na zem a snažila se nedívat ani na Liama, který ještě nestihl zavřít překvapením otevřenou pusu, ani na dveře, kterými se zrovna prohnal Travis a očima mě hledal po třídě. Když zjistil, kde sedím, ztuhnul a chvilku to vypadalo, že to vzdá, ale to jsem ho očividně podcenila. Nakonec se vydal k nám, postavil se před lavici a s rukama v bok na mě částečně pobaveně a částečně s hrůzou – kvůli Liamovi hned vedle – shlížel.

„Co tady děláš?“

„Za chvíli mi začíná výtvarka, tak se chystám na hodinu.“

„Víš přesně, co myslím. Co tady děláš s ním?“

„Bylo tu volno.“

„Tahle třída je poloprázdná.“

„Když už jsem taková chuděrka, tak proč nesedět vedle největšího kreténa ve škole. Tak to my, zoufalé holky, děláme, víš?“

„Díky, Mei, moc krásně řečeno,“ vložil se do toho Liam, který byl společně s celou třídou svědkem téhle scény.

„Ty se do toho nepleť!“ vyhrkl Travis a bylo vidět, že to v něm začíná hodně bublat.

„Možná bys měl trochu couvnout, ať se tady dá dýchat,“ odsekl mu Liam a začal se zvedat ze židle. Vtom ho Travis chytil za triko a chystal se mu jednu vrazit, ale naštěstí zrovna zazvonilo a s tím do třídy vkročil profesor Peña. Ty dva nebylo možné přehlédnout, nejen díky Travisově výšce. Liam byl nějakým záhadným způsobem schopný na něj shlížet shora, ačkoli byl o kus menší.

„Okamžitě toho nechte a vy vypadněte z mojí třídy, než vás vyhodím sám.“ Oba se zastavili uprostřed pohybu, Travis neochotně sundal ruce dolů a s výhružným pohledem, který říkal Tohle si ještě vyřídíme, rychle odešel.

Složila jsem hlavu do dlaní a snažila se trochu uklidnit. Když jsem slyšela, jak se Liam nadechuje k nějaké kousavé poznámce, zvedla jsem výhružně ukazováček.

„Ještě chvilku, ještě potřebuju moment, než mě vytočí někdo další.“ Vrhl na mě pobavený pohled.

„Věř mi, když mi dáš čas, bude ta hádka mnohem zábavnější,“ ujistila jsem ho.

Nakonec na ni ale nedošlo, protože Peña zrovna oznámil, že pro nás má letos jedno překvapení. Aby z nás prý nevyrostli rozervaní asociální umělci, budeme celý školní rok pracovat v páru. S tím, s kým sedíme v lavici. A to znamená, že jsme já a Liam ode dneška oficiálně parťáci.

Nechala jsem hlavu dopadnout na stůl, abych posílila pocit, že jsem narazila na úplné dno zoufalství, zatímco Liam vyskočil ze židle a začal se hádat, že je jeho snem stát se rozervaným asociálním umělcem a že radši sní všechny své štětce, než aby pracoval ve dvojici se mnou. Peña ho jen zpražil pohledem a přes brýle mu naznačil, ať nedělá hysterku a hezky si zase sedne. Plynule navázal na svou přednášku o tom, jak skvěle fungovaly umělecké školy, jak se velcí mistři navzájem ovlivňovali, jak se múzy chopily barev a podobné kecy, které měly omluvit ten jeho blbý nápad.

„Je to celé tvoje vina,“ vyprskl Liam mým směrem a židli si posunul co nejdál ode mě to bylo možné.

Měl pravdu, to já jsem si sem sedla, abych odradila Travise, ale rozhodně to nehodlám přiznat, a už vůbec se za to nebudu omlouvat. Rozhodla jsem se, že nebudu plýtvat dechem na nějakou trefnou poznámku – navíc mě ani zrovna nic nenapadalo –, a věnovala pozornost tomu, co se dělo vepředu.

Výtvarka s Liamem bude ještě větší peklo než tisíc táboráků s Peterem.

5

Víš co, vesmíre? Jdi se bodnout!

Následující dva dny jsem se snažila být co nejmíň nápadná, což by teoreticky nemusel být až takový problém vzhledem k tomu, že naše škola nepatří mezi ty nejmenší. Máme celkem slušný fotbalový tým a vyhlášený umělecký program a i díky dobrému dopravnímu spojení do dalších měst se sem sjíždí studenti z širokého okolí. Ale víme, jak fungují zákony schválnosti, takže na to, že se ztratím v davu, jsem nemohla úplně spoléhat. Nechtěla jsem mluvit s Travisem, rozhodně jsem nechtěla potkat Petera, který si pozvání na táborák přeložil jako prohlášení, že o něj mám zájem a konečně jsem dala průchod dlouho potlačovaným citům. A ze všeho nejvíc jsem si nechtěla kazit náladu Liamem.

Včera mi do okna vyvěsil novou urážku a já teď byla naštvaná sama na sebe za to, jak moc mě zasáhla. Když si léta vidíte s někým do soukromí a vaše mámy jsou navíc nejlepší kamarádky, nevyhnete se tomu, abyste dotyčného poznali víc, než by vám za normálních okolností bylo milé. Pak na něj máte všelijakou špínu, víte o každém trapasu a není těžké uhodit hřebíček na hlavičku. Nerada to přiznávám, ale kdybych poctivě sledovala skóre, Liam by vyhrával na plné čáře.

Podala mi ruku a pomohla mi zpátky na nohy. Ještě jsem si mnula bolavý loket, když mi došlo, co právě řekla.

„Co ví?“ Marně jsem lovila ve vzpomínkách, co jsem poslední dobou provedla, že se o mě Vanessa zajímá, ale nepřišla jsem vůbec na nic.

„Ugh! Takže mi jde zase po krku?“