Róza, Háňa
a tajný život lesa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Kopecká

Róza, Háňa a tajný život lesa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak nenechat mozek uklízet

Pokaždé, když se maminky zeptám na její dětství, většinou mi odpoví: „To je taková doba Haničko, že už si to nepamatuju.“ Zajímalo by mě například, jakou velikost bot měla maminka v deseti letech, kdy jí vypadl první zub, jak poprvé spadla z kola nebo jestli měla ráda párky plněné sýrem. Já bych si chtěla pamatovat úplně všechno. Třeba moje první žihadlo, které jsem dostala u babičky na zahradě, nebo všechny narozeninové dorty, které mi mamka upekla. Kdybych zapomněla, co jsem prožila, neměla bych žádné příběhy k vyprávění. Musela bych si něco vymýšlet a to mi jde těžko.

Moje mladší sestřička Róza si vymýšlí neustále! „Venku byla taková vosa!“ křičí a ukazuje rukama délku bezmála půl metru. „Honila mě po zahradě asi hodinu!“ stěžuje si po pěti minutách venku. Máma tvrdí, že má bujnou fantazii. Já si myslím, že je spíš pěkně ukecaná.

„Zapomínání nepotřebných vzpomínek je běžné, mozek si dělá místo pro důležitější informace,“ omlouvá se mamka. Tak tedy dobrá. Jen ať si mozek uklízí jak chce, ale já staré vzpomínky vyhazovat nebudu! Proto mám v každém pokoji, v šuplících, skříních i na poličkách bloky a zapisuji si všechno, co prožiji.

I.

Lovci mamutů

Moje mamka často říká, že moc hezky vyprávím. Že mám na vyprávění talent. A někdy říká, že se moje pusa nezastaví, a jindy také řekne: „Haničko, běž chvíli vyprávět zase tatínkovi.“ To pak jdu a zaťukám na taťkovy dveře. Můj tatínek totiž pracuje doma, má své doupě – tak tomu říká maminka – a tam sedí u počítače a kreslí. Když uslyší mé zaťukání, řekne: „Dále.“ Někdy řekne: „Nó?“ Málokdy mlčí, a když pak zaťukám znovu a znovu, ozve se: „No co je!“ To už vím, že má hodně práce a na mé vyprávění není vhodný čas. A tak když uslyším „No co je!“, vrátím se zpět k mamce do kuchyně, nebo kde se zrovna nachází, sednu si k ní se svým blokem a píši, co mě zrovna napadá.

Mamka říká, že by byla škoda všechny ty nápady honem odvyprávět, koupila mi proto blok, abych je mohla zapisovat. Prý tak vydrží navždy. To se mi líbí. Představuji si, že jednou, třeba za tři sta let, najde můj blok nějaký člověk a bude z toho veliká sláva. Jako když nám tatínek vyprávěl o domě, ve kterém nedávno našli skrýš, do níž si lidé za války schovali své věci. Přijeli tam lidé z muzea a ti měli za úkol všechny věci prozkoumat. Bylo zajímavé vidět, jaké oblečení lidé před více než sedmdesáti lety nosili nebo jaké měli úhledné písmo. Schovali si nejen oblečení a dopisy, ale i noviny, mýdlo, fotografie, boty a spoustu dalších drobností. A tak si představuji, jak můj blok leží ve skleněné vitrínce v muzeu a návštěvníci chodí okolo, nakukují do něj a říkají si: „Ó, vidíte, jak před třemi sty lety naši předci psali?“

Na první stránku svého bloku jsem tedy napsala své jméno: Hana a pod jméno, kolik mi je let: deset. Aby budoucí návštěvníci muzea věděli, kdo vlastně jsem. Také jsem napsala něco o své rodině a nakreslila obrázek: mamku, taťku, sebe, svoji sestřičku Rózu a psa Karlíka – v rámu, aby vypadal jako opravdový obraz.

Dost často se mě někdo ptá, co dělají moji rodiče. Pro mě je těžké to vysvětlit, protože tatínek pracuje doma a kreslí. Většinou si každý představí, že má doma obrovský stojan s plátnem, maluje na něj barvami a pak ty obrazy prodává v nějaké galerii za hodně moc peněz. Ale já vysvětluji, že kreslí na počítači různé stavby. Třeba mosty. A podle jeho obrázků, kterým taťka říká výkresy, pak ty stavby někdo doopravdy postaví. Jsem na tátu strašně pyšná, protože novou přístavbu naší školy vymyslel on. Je to jídelna, má krásné klenuté stropy a při obědě se cítím jako ten nejdůležitější člověk ve škole.

Moje mamka pomáhá dědečkovi v kanceláři, ale když mi skončí škola, vyzvedne mě a jdeme spolu domů. A tak říkám, že moje maminka je s námi doma. Je to pro mě jednodušší.

Mám také mladší sestřičku Rózu, je jí pět let a neustále se na něco ptá. Například včera se ptala mamky, proč jsme se narodily a kdy nás začala mít ráda. Mamka jí odpověděla, že děti se rodí z veliké lásky a že rodiče své děti milují dávno před tím, než se narodí. Rózu to zajímalo dál: „A jak jsi věděla, že se ti narodí tak hodné holčičky? Co kdyby se ti narodili zlobiví kluci?“ Maminka se začala smát a zeptala se zase ona Rózy, proč si myslí, že jsou kluci zlobiví. Róza jí odpověděla, že všichni kluci u nich ve školce děsně zlobí a že až ona bude mít děti, a že jich bude mít jedenáct, budou to samé holčičky!

Maminka jí vysvětlila, jak to s těmi kluky je: „Kluci přece nejsou zlobiví. Mají jen jiné zájmy než holčičky, rádi se perou, honí, hrají si na policisty a zloděje, potřebují být neustále v pohybu a holčičkám to může někdy připadat otravné. A je pravda, že při té hře na policisty do někoho třeba občas strčí.“

Róza si k tomu hned přidala: „Nebo někomu šlápnou na nohu, nabourají do něj odrážedlem, skočí mu v písku na ruku, a mami, Štěpán od nás ze školky jednou vrazil do Marušky v koupelně a Maruška si o umyvadlo rozsekla hlavu!“ A pak maminka řekla, že ne všichni kluci jsou tak hrrr, a já si to myslím také, protože u nás ve škole je hodně kluků, se kterými se kamarádím a hrrr nejsou.

Mamka má ráda všechno možné z minulosti a začala nám vysvětlovat, že kluci jsou lovci a ženy se starají o jeskyni. To jsme se s Rózou začaly smát a já jsem hrála, jako že držím jehlu s nití a šiji z kůží šaty, Róza běhala okolo maminky a křičela: „Počkej na mě, ty mamute jeden!“ A měla v ruce jako oštěp a tím jako oštěpem hodila po mamince, která byla jako mamut. Maminka se sklátila k zemi. Róza si k ní klekla, zkoumavě si ji prohlížela, prstem jí odhrnula jedno oční víčko. A vtom na ni maminka bafla, až Róza odskočila. Mohla jsem upadnout smíchy! Když maminka vstala, chopila se utěrky na nádobí a pokračovala: „Ale dnes už to tak není. Nedělají se takové rozdíly mezi mužem a ženou. Každý dnes dělá to, co mu jde nejlépe, a tak jsou ženy, které konstruují auta, a muži, kteří navrhují plesové šaty.“ Já jsem ráda, že je to tak zařízené, protože pak není nuda a holky se můžou od kluků ledacos naučit a kluci zase od nás holek.

Celá naše rodina žije v malém červeném domku v jedné vesničce a kousek vedle nás stojí ještě další domek a v něm bydlí babička s dědou. Ti mají velkého psa Fleka a děda tvrdí, že to je typický hlídač ovcí. Ale ovce na zahradě nemají, a tak Flek hlídá jenom sousedovic kočku, aby mu nechodila ujídat maso z misky. Děda by ovce chtěl. Já bych také chtěla ovce. Ale babička ovce nechce a stačí jí ten bernardýn Flek, i když to není žádný bernardýn, ale bernský salašnický pes! Děda říká, že by ovce spásaly trávu a babička by místo sekání zahrady mohla víkend věnovat odpočinku. Ale i tak jí stačí prý ten Flek.

My máme také psa. Je to malý teriér a žije s námi doma. Jmenuje se Karlík. Jsou mu čtyři roky, ale přesto vypadá stále jako štěňátko. A protože jsme celá rodina hodně spolu, i Karlík si na nás zvykl a nerad bývá doma sám. Každý večer nás chodí uspávat. Moje sestřička je nejmladší a chodí spát nejdříve z celé rodiny. Maminka jí přečte pohádku a pak si k ní vleze Karlík pod deku, ona ho obejme a v tu ránu usne. Pak chodím spát já, to Karlík přejde od Rózy do mého pokoje a také se ke mně přitulí. Chvíli si spolu čteme knížku a pak už spím. Nakonec se vkrade do ložnice k mamince a tatínkovi.

Teď končí prázdniny a Karlík bude celé dopoledne doma jenom s tátou. Ale protože od září už začne Róza chodit do školy, do mojí školy, která je hned v sousední vesnici, tatínek nám slíbil, že pro nás bude s Karlíkem každý den chodit. Mám prázdniny moc ráda, ale do školy se už těším. Možná proto, že tam konečně budu mít ségru.

II.

Róza se těší do školy

Do konce prázdnin zbývá už jen pár dnů a Róza se chystá do první třídy. Už maminku uprosila, aby jí vyndala ze skříně školní aktovku, kterou jsem do první třídy nosila já. Maminka se ptala Rózy, jestli nechce novou aktovku, ale Róza nechce.

Moje sestřička je hodně šikovná, protože se naučila sama číst. Když jsem chodila do třetí třídy, vyndala ze skříně můj starý slabikář a desky s písmenky a chodila za mnou nebo za maminkou a ptala se: „Co je tohle za písmeno?“ A tak nějak se naučila číst.

„To snad není pravda, to je pořád dokola!“ stěžovala si.

„To není matematika! To jsou omalovánky!“ zvolala a zahrozila do stropu.

„Sáhla na švestku, ze které ujídala sršeň, a ta ji píchla,“ vysvětlila jsem.