Jaromír Jágr:
Cesta za snem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

T. J. Millner

Jaromír Jágr: Cesta za snem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Martině z Hnidous

Víra je všechno. Pokud nebudeš věřit,
tak v životě nemůžeš ničeho dosáhnout.
Jaromír Jágr

Kapitola 1

Šlajfky

Sněží. V lese vládne ticho, jen větve modřínů tiše skřípou pod návějemi sněhu a kdesi z houští se ozývá pták. Cesta je zavátá a neprošlapaná.

Kluk s tátou. Jdou a sníh jim křupe pod nohama.

Od posledních domů v Hnidousích je to na Čabárnu něco přes kilometr. Nejdřív spatří skrz stromy vlevo u potoka mlýn, pak se před nimi objeví první z osmadvaceti domů zdejší osady. Sejdou ještě kousek dolů směrem k hlavní silnici. Nahoře se na protilehlém svahu pod kalištěm houfují vrány a nad nimi se táhne vysoké šmolkově modré nebe.

Včera byl Štědrý den. Vánoční ozdoby za okny některých domů pořád ještě svítí do bledého rána.

Mrzne, až praští. Rybník je zamrzlý a leží na něm slabá vrstva sněhu. Jednou tu bude vodní park, okrasná jezírka, výběhy pro zvířata, klece pro ptáky a ve svahu pod Čabárnou bude stát pozoruhodná budova Naučného střediska ekologické výchovy, ale teď je kolem jen suché rákosí, holé křoví s větvičkami obalenými jinovatkou a o kus dál pět topolů s bílými čepičkami na korunách. Není to vlastně rybník, vodní plocha tu vznikla propadem půdy a smísením vody z Týneckého potoka se spodní vodou, jako následek důlní činnosti. Ale dětem je to jedno. Hlavně že se sem můžou v létě chodit koupat a projíždět se tu na lodičkách a v zimě bruslit.

Táta odhrne u břehu sníh. Led se ve slunečních paprscích modře zaleskne.

„Tak pojď,“ řekne a podá mu ruku.

Kluk se jí chytí a prošlape si cestu sněhem.

„Nasadíme je?“ zeptá se táta.

Kluk kývne a dřepne si do sněhu.

Včera večer je našel pod vánočním stromkem. Brusle na klíček. Říká se jim šlajfky. Neví, že do češtiny se tohle slovo dostalo z německého die Schleife, že původně znamenalo smyčku nebo mašli a že se tak říká i kravatě. Zálibně hledí na zakulacenou špičku bruslí a na jednu nebroušenou hranu. Nasazují se rovnou na boty a kličkou se přitahují k podrážce. Na kladenském zimním stadionu by se mu kluci určitě smáli, ale tady je na ně pyšný. Touží sice po kanadách, na jakých ti starší kluci jezdí, ale teď si na ně ani nevzpomene. Vždyť až do včerejška se na Čabárně plácal jen na hliníkových nožích.

„Počkej, utáhnu ti je. Nesmí ti povolit, jinak budeš šmatlat, ne jezdit,“ řekne táta.

Přikývne, ale už myslí jen na to, aby mohl vjet na led. Natáhne k tátovi nohy v kožených botách s přezkou. Panečku, to je paráda. Ty šlajfky jsou učiněný zázrak.

„Tak jeď,“ křikne na něj táta, strčí klíček do kapsy a plácne ho po zádech. Kluk k němu obrátí oči zapadlé v buclatém obličeji, pohodí ofinou tmavých vlasů a doškobrtá se ke břehu. Je malý, podsaditý, má pevné nohy a ve tváři odhodlaný výraz. Odjakživa to byl pořízek. Když se narodil, vážil víc než pět kilo a měřil pětapadesát centimetrů. Sestřičky se na něj chodily v porodnici dívat.

„Byl buchta, těžkej,“ vzpomínala na něj později jeho starší sestra Jitka. „Skoro se nevešel do zavinovačky.“

Jenomže za jeho těžkopádností se odmalička skrývala síla. Když se jednou pokusil dostat se z kočárku, utrhl kšíry.

Teď si „buchta“ opatrně stoupne na led.

Odrazí se. Pravou. Pak levou. Rovně. Dokola. Ke břehu a zpátky. A znovu.

„Nešmajdej, narovnej se!“ křičí za ním táta. „Když to začneš dělat špatně, už se to nikdy nenaučíš.“

Nešmajdá. To jen na chvilku ztratí rovnováhu, protože zvedl hlavu. Zahlédl, jak nad topoly přeletěl velký dravec.

Teď mám taky křídla, pomyslí si. V modrém ledu za ním zůstávají po bruslích vyryté rýhy, ale nebe nad jeho hlavou je ještě mnohem větší a modřejší. A nemá žádné mantinely.

Tomu klukovi jsou tři roky a jmenuje se Jaromír Jágr.

Nebruslí. Létá.

Kapitola 2

Vyprávěj, babi

Babička má na sobě květovanou zástěru a točí se kolem sporáku. V kudrnatých vlasech se jí už objevují první stříbrné nitky.

„O čem chceš vyprávět?“ zeptá se a ani neotočí hlavu. Na svou otázku zná předem odpověď.

„O dědovi.“

Jardovi jsou čtyři, má na sobě tepláky a tričko, na nohou kecky a sedí v kuchyni na židli. Ne, nesedí, spíš neposedí. Musí být pořád v pohybu, jako by ze sebe potřeboval vybít spoustu energie.

„O tom, jak sportoval, jak chodil na gymnastiku a jezdil na koni? Jak jel Velkou pardubickou? Jak se svým koněm přeskočil Taxisův příkop?“

„Ano.“

„Tvůj děda byl pořádnej chlap, Jaroušku.“

„Co je to chlap? Znamená to, že všechny závody vyhrál?“

Babička odloží vařečku, otře si ruce o zástěru a přes kuchyň se na chlapce zahledí. Ve vzduchu víří v květnovém slunci částečky prachu. Z otevřeného okna zavoní dovnitř čerstvě posečená tráva.

„Chlap nemusí vyhrávat všechny závody,“ odpoví babička potichu. „Některé i prohraje, to se prostě stává. Ale nikdy se nesmí vzdát.“

„Děda se nevzdal?“

Babička zavrtí hlavou. V duchu přemýšlí, co všechno mu má povědět a jak to má říct, aby tomu rozuměl. Jak byl děda svázaný s půdou, jak hospodařil na statku, jak mu komunisti všechno vzali a strčili ho do vězení? Jak umřel jen sedm měsíců po tom, co v roce 1968 do Československa vtrhly sovětské tanky. Jak se s tím nikdy nedokázal smířit.

Babiččin pohled se toulá někde v dálce. Vůbec netuší, že její vnuk, který s ní teď sedí v kuchyni a pozorně ji poslouchá, si jednou na hokejový dres nechá na dědovu počest dát číslo 68 a proslaví ho po celém světě. Že se ho jednou budou v Rusku ptát, co to číslo znamená, a on jim bude pyšně odpovídat a vzpomínat na dědu, kterého sice nikdy nepoznal, ale který ho bude stejně provázet celý život.

„Proč mlčíš? Je ti smutno, babi?“ zeptá se kluk.

Babička se vytrhne ze vzpomínek.

„Ne, není mi smutno,“ odpoví. „Jen si říkám, že by ses dědovi určitě líbil.“

„Jsem stejný chlap jako on?“

Babička se usměje.

„Možná vám ke kolíbce přišly stejné sudičky.“

„Co jsou to sudičky, babi?“

„Tři stařeny. Předpovídají dětem budoucnost.“

„Fakt? A co předpověděly dědovi? A mně?“

Babička ho pohladí po černých vlasech, které se mu na krku kroutí.

„Že budete pilní, pracovití a houževnatí.“

„Co je to houževnatý?“

„Že uděláte vždycky to, co si umanete. Že budete mít tvrdé palice. Že nikdy nepovolíte.“

Jarda se na chvilku zamyslí.

„Ale takový je přece i můj táta,“ řekne.

Babička kývne. Ví to dobře. Jardův táta je vytesaný ze stejného kadlubu, stejného jako její táta. I jako táta Jardovy maminky Anny, kterého taky zavřeli jen proto, že chtěl hospodařit na svém a odmítl vstoupit do zemědělského družstva. A kterého pustili až po dvou letech na amnestii.

Podívá se na Jardu. Ano, i v tomhle klukovi je něco z těch sedláků, z jejich zarputilosti a síly, s jakou se přimkli k půdě. Z těch chlapů, kteří pevně stojí na zemi. A které neohne žádná vichřice.

„Ano,“ řekne babička. „Tvůj táta je taky takový.“

Kapitola 3

Táta

„Tati, prosím,“ žadoní Jarda.

Blíží se Vánoce a rybník na Čabárně už zase brzy zamrzne. Ale na kladenském zimním stadionu, kam ho střídavě vodila máma s tátou, se už dávno bruslí a Jardu nebaví, jak se starší kluci posmívají jeho šlajfkám. Touží po pořádných bruslích.

Přinese mu je Ježíšek? Najde je pod stromečkem?

Jenomže to je pořád ještě spousta dní. A Jarda velmi dobře ví, co se skrývá v ložnici dole ve skříni.

„Tati, prosím,“ opakuje snad posté.

Táta se na něj podívá.

Jestli ke kolíbce tohohle kluka opravdu přišly sudičky, jak tvrdí babička, tak mu nadělily hlavně talent, napadne ho. Jak to, že z někoho vyroste geniální matematik a z druhého šikovný truhlář? Jak to, že tenhle kluk má takové sportovní nadání? Ještě mu není ani pět, a třeba na lyžích se cítí jako doma. V zimě byli týden v Tatrách a on sjel celou sjezdovku a ještě při tom někomu stačil podat spadlé brýle, zatímco jeho starší sestra Jitka někde nahoře pletla nohama. A když tuhle na zimáku zase na těch svých šlajfkách vykroužil ten svůj povlovný oblouček a přidal k němu dokonalý skluz, přišli za ním funkcionáři z místního klubu, zda se prý kluk nechce stát krasobruslařem.

Táta s úsměvem zavrtí hlavou.

Kdepak krasobruslař, proboha! Tohle přece není krasobruslařské město! Tady se moc nedaří ani fotbalu, a to už je co říct! Dejte pokoj s krasobruslením, to je leda tak pro holky!

Jágrovi bydlí ve Švermově, nebo spíš v Hnidousích, jak všichni starousedlíci říkají vesnici kousek za Kladnem, která po komunistickém převratu v roce 1948 dostala zcela nesmyslně jméno jakéhosi komunisty, který sice za války hrdinsky padl, ale do Hnidous jakživ nevkročil.

Ale do Kladna je to odtud co by kamenem dohodil.

A v Kladně se hraje hokej!

A jaký hokej, panečku!

Když se Jarda 15. února 1972 v Hnidousích narodil, pohybovalo se tehdejší kladenské mužstvo v první lize někde kolem pátého místa. Jenomže teď je Poldi SONP Kladno už podruhé mistrem ligy a borci jako František Kaberle, František Pospíšil, Eduard Novák a Milan Nový prostě válí! Ještě pár let na ně v československé lize nebude nikdo mít! Dokonce porazí i slavné Toronto Maple Leafs! Pro kluky z Čabárny i ze zimního stadionu jsou víc než vzory, jsou hokejovými bohy!

Táta se znovu podívá na syna.

Na bruslích se cítí jako doma. Chová se na nich stejně přirozeně, jako když chodí. Ty šlajfky mu už opravdu nestačí. Táta dobře ví, co syn cítí. Sám hokej hrál, ale kvůli problémům s kolenem toho musel v sedmnácti nechat. Ale pořád ještě si chodí rekreačně s pukem plácnout. Ví, jak chutná sport. A dárky se přece navíc můžou dávat i jindy než jen na Vánoce, ne?

„Tak pojď,“ řekne a vezme ho kolem ramen.

„Páni!“ vydechne Jarda, když rozbalí převázanou krabici. „Kanady!“

Bůh ví, kdo v Československu jako první tyhle brusle tak pojmenoval. Kanady! To je víc než jméno. Je to touha. Vždyť právě v Kanadě se tahle hra začala hrát. Na takových bruslích hrajou kanadští profesionálové, šuškají si kluci na stadionu, a vlastně ani pořádně nevědí, o čem mluví. To slovo prostě voní romantikou a dálkami. A taky chlapstvím.

Jak mu to říkala babička?

Jardovi svítí oči, když si je poprvé na stadionu natahuje na nohy, šněruje si tkaničky a při tom se potají rozhlíží, jestli si kluci všimnou, jakou krásu si právě obul.

„Utáhl sis je pořádně?“ připomíná mu táta. „Ať nešmatláš.“

„Jasně, tati. Neboj.“

A už to jede. Jedna klička, druhá… Jak se to říká v Čechách? Jedna klička, druhá klička, Bobrov střílí na Pantůčka a Pantůček na Guta, Gut střílí do kouta…

„To je tvůj kluk?“ zeptá se táty Zdeněk Průcha, který pozoruje, jak se Jarda žene kolem mantinelu.

Táta přikývne. „Ty vedeš hokejovou přípravku, viď?“

„Jo,“ odpoví Průcha.

Táta se významně podívá na Jardu. Průcha sleduje jeho pohled a potom odmítavě zavrtí hlavou. „Je ještě moc malej.“

Táta pokrčí rameny. Pak oba chvíli Jardu pozorují. Zrovna na kluzišti hraje na babu a ze všech kluků na ledě je nejrychlejší.

„Tak ho přiveď,“ řekne Průcha.

Ani jeden z nich to ještě neví, ale dravec z Čabárny právě máchl křídly.

Kapitola 4

Kolik tomu klukovi proboha je?

Tohle ale není první liga. Tohle jsou Pracovní zálohy Kladno. Třicet kluků, všichni starší a větší. Mezi těmi habány, z nichž některým je už skoro devět, je pětiletý Jarda nejmenší a nejslabší.

Sedí na střídačce a srdce se mu svírá. Už ani ty kanady ho tolik netěší.

Doma brečí.

„Já už se na to nemůžu dívat,“ řekne táta. „Běž s ním na trénink radši ty.“

Maminka Anna jde. Tiše pak sedí na tribuně a dívá se, jak Jarda těm velkým klukům ujíždí, jak je nejrychlejší z nich. Jak se na něj vztekají jen proto, že na něj žárlí. Klukovské srdce zkrátka nesnáší porážku.

Maminka Anna celý trénink mlčí. Teprve když jdou domů, vezme Jardu za ruku. „Chceš něco říct?“ zeptá se.

Jarda k ní tázavě zvedne oči. Lesknou se od slz.